Obsah

~ 1 ~

~ 2 ~

~ 3 ~

~ 4 ~

~ 5 ~

~ 6 ~

~ 7 ~

~ 8 ~

~ 9 ~

~ 10 ~

~ 11 ~

~ 12 ~

~ 13 ~

~ 14 ~

~ 15 ~

~ 16 ~

~ 17 ~

~ 18 ~

~ 19 ~

~ 20 ~

~ 21 ~

~ 22 ~

~ 23 ~

~ 24 ~

~ 25 ~

~ 26 ~

~ 27 ~

~ 28 ~

~ 29 ~

~ 30 ~

~ 31 ~

~ 32 ~

~ 33 ~

~ 34 ~

~ 35 ~

~ 36 ~

~ 37 ~

~ 38 ~

~ 39 ~

~ 40 ~

~ 41 ~

~ 42 ~

~ 43 ~

~ 44 ~

~ 45 ~

~ Bonusová ~ kapitola

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

315

317

318

319

320

321

322

324

325

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Alicia Jasinska

Polibek z hlubin

Z anglického originálu This Fatal Kiss
vydaného nakladatelstvím
Peachtree Teen roku 2024 v Atlantě
přeložila Dana Chodilová
Ilustrace obálky Eva „Celebril“ Džamková
Grafická úprava a sazba Aneta Cikánová
Korektury Karolína Štádlerová
Odpovědná redaktorka Sára Vůchová

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 391. publikaci
První vydání, Praha 2026
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

First published in the United States under the title
THIS FATAL KISS by Alicia Jasinska.
Text Copyright © 2024 by Alicia Jasinska.
Published by arrangement with Peachtree Publishing Company Inc.
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Dana Chodilová, 2026
Cover Illustration © Eva „Celebril“ Džamková

ISBN 978-80-271-6290-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-6286-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5902-4 (print)

~

Poznámka pro čtenáře

Ve slovanském folklóru je rusalka ženský vodní duch neboli víla. Příběhy se různí, ale většina z nich tyto tvory popisuje jako nepokojné duše mladých žen, které zahynuly násilnou, tragickou smrtí v jezeře, řece či v nějaké vodní nádrži a jejich okolí. Občas jsou zlomyslné, občas hravé, pověstné tím, že svádějí smrtelníky svou krásou a stahují je do hlubin.

Ačkoli je tento příběh v zásadě odlehčený, zahrnuje i krátká smyšlená líčení násilí a smrti, utopení, toxických vztahů, sexuálních napadení, sebevražedných myšlenek a potíží s vlastní sexuální a genderovou identitou.

Čtenáři, kteří jsou na tyto prvky citliví, by měli vzít tuto skutečnost na vědomí.

~

Nadpřirozené bytosti

baník, baníček (od slova baňa neboli lázně, sauna) ~ lázeňský duch

běs ~ lesní duch

domácí šotek ~ strážce rodinného krbu, který pomáhá své rodině a chrání ji

létavec ~ ptačí démon

lesan ~ nejvyšší vládce lesa, Leszek

mamuna ~ lesní duch chytající děti

ohniváč ~ ohnivý duch ve tvaru koule

rusalka ~ vodní víla

skřet ~ duch zlé, škodolibé povahy

utopenec ~ mužský protějšek vodní víly

vodník ~ nejvyšší vládce vod, Wojciech

~ 1 ~

Utopená dívka

GISELA

„Dneska se plížíš ven nějak brzy,“ zavolal Wojciech. „Ještě se ani nesetmělo.“

Giseliny kroky znejistěly. Záplava duhového světla linoucí se klenutým stropem Křišťálového paláce se zavlnila na podlaze a rozptýlená zář osvítila elegantní postavu, která k ní sestupovala po monumentálním schodišti.

Giselu přepadl podivný pocit, že se snad dívá do zrcadla. Wojciechovy černozelené vlasy a vínově rudé oči s těžkými víčky mohly být odrazem jejích vlastních. Jenže měl tmavší pleť, v odstínu teplé hnědé hlíny, na rozdíl od Giseliny přízračně světlé s modrozeleným nádechem. Rty měl karmínové, ty její byly nafialovělé. Obvykle vítala, když na sebe vodník vzal lidskou podobu – ta skutečná byla, upřímně řečeno, trochu děsivá. Jenže tenhle nový vzhled byl dost znepokojivý.

„Vypadáš hrozně mladě, dědo. Nestydíš se zase za svůj věk, že ne? Mně to můžeš přiznat. Vždyť je ti teprve minimálně tisíc let.“

Wojciech, který právě teď vypadal nanejvýš na dvacet, se do ní zabodl pevným, bezvýrazným pohledem. Kolem se rozeznělo tiché cinkání, jako když lžička ťukne o šálek. Působilo to jako varování.

Gisela se ohlédla přes rameno na obří pilíř uprostřed palácového atria. Třpytivý monstrózní sloup sahal až ke stropu a dole byl tak široký, že by ho společně neobjal ani půltucet vodních víl. Byl plný polic a na nich spočívaly tisíce a tisíce zdánlivě neškodných hrnečků, obrácených dnem nahoru na podšálcích.

„Rád bych ti připomněl, dítě,“ pronesl Wojciech tichým, melodickým hlasem, „že stárnutí je známka úspěchu. Přežil jsem celé civilizace, přečkal jsem toho víc, než si dovedeš představit.“

Éterické cinkání zesílilo, jak utopené duše lapené v šálcích strkaly do stěn svých miniaturních porcelánových vězení. Říkalo se, že větší sbírku lidských dušiček má jen sám mořský car.

Wojciech sešel dolů do atria. „Pokud jdeš ven, vezmi s sebou Tamaru. A nenuť mě žádat tě dvakrát.“

„Co? Proč?“ zakvílela Gisela.

Na vršku schodiště se objevila další postava: dívka s jemnými, kaštanově hnědými kudrnami a nervózníma červenýma očima. Pleť měla stejně přízračně bledou jako Gisela.

Nová dívka.

Gisela sjela pohledem zpátky k Wojciechovi, svraštila obočí, němě zaprosila.

Wojciech se usmál od ucha k uchu, čímž odhalil zuby ostré jako zuby žraloka. Dokonce i v této pohledné lidské podobě si ponechal pár nestvůrných rysů. „Tohle je poprvé, co s námi Tamara slaví Zelený týden. Ukaž jí, kde lidé nechávají obětiny. Poznejte se trochu navzájem. Myslím, že vy dvě toho máte hodně společného.“

Gisela o tom pochybovala. U všech svatých, nechtělo se jí dělat chůvu někomu, kdo je ve všem nováček. Možná neměla vtipkovat o tom, že Wojciech potřebuje umělý chrup – nebo to má být trest za to, že nešťastnou náhodou rozbila jeden z jeho vzácných čajových šálků a osvobodila dušičku?

Nebo je to jen další z jeho čachrů. S ním jeden nikdy neví.

Tamara sešla ze schodů a zastavila se. Přešlápla z nohy na nohu a sevřela v prstech přízračně bílou látku svých splývavých šatů. Přejela si rukama po holých pažích, jako by se cítila stísněná nebo promrzlá. Tady, v hloubkách řeky, ve Wojciechově říši, bylo vždycky chladno a zvláštně sychravo, jako byste procházeli mlhou.

Když Gisela ještě bývala smrtelným dítětem, milovala před spaním poslouchat pohádky o vodnících, starých vládcích řek a opatrovatelích utopenců, kteří žili pod hladinou ve velkolepých palácích z křišťálu a zlata. Ne že by to Wojciechovi někdy přiznala.

Vodníka poznáš podle toho, že mu kape ze šosu, čvachtá v botách a že za sebou nechává mokré šlápoty, říkávala jí prateta Zela. Pokud někdy navštívíš starou zemi, zlato, pokud se vydáš přes řeku, musíš mít v kapse drobky chleba a modlit se, abys ho nepotkala. Může tě utopit i na suché zemi, stačí mu jen lžíce vody.

Sukně povlávala Gisele kolem boků, zbavená pozemské tíže, která vládla světu živých. Nebylo to tak dávno, co tu byla sama nováčkem, co se probudila na divném a neznámém místě, v paláci postaveném na říčním dně. Když jí Wojciech oznámil, že její smrtelný život skončil a že už nikdy neoslaví sedmnáctiny, nezestárne a neuvidí své milované, málem se zhroutila zoufalstvím.

Tak moc se chtěla vrátit domů.

Toužila po tom dodnes. Umínila si, že to dokáže, a právě proto neměla čas na tohle.

„Nemůže to udělat některý utopenec?“ zeptala se, i když odpověď už znala. „Nebo Julia. Co kdyby ji tu provedla Julia? Ta to umí. Já nemám čas. Mám práci.“ Střelila po Tamaře omluvným pohledem.

„Julia je už na souši,“ namítl Wojciech. „Vyplížila se dřív, mumlala něco o medovém koláči.“

Gisela zaklela. Každé jaro během Zeleného týdne místní z městečka uctívali rusalky – vodní víly, jako byla ona a Julia a Tamara. Nechávali na břehu lesklé tretky a cetky, navlékali na větve stromů v lese dárky: girlandy z barevných květin, pestré stuhy do vlasů, náhrdelníky z naleštěných korálků. Nechávali dokonce i jedlé obětiny: vajíčka a sladké obilné nákypy, medové koláče a hrsti sladkých bobulí. Byly to úplatky, odměny zanechané hladovým duchům. Lidé doufali, že když vodní víly potěší, ony pak nezačarují jejich milované a neublíží jim.

Zájem o tyto oběti byl veliký. Pochoutek nebylo nazbyt a bez ohledu na to, kolik let jste strávili v hlubinách a jak moc jste si zvykli na vodnické hostiny sestávající ze sumců a úhořů, nikdy jste úplně nezapomněli, jak chutná lidské jídlo. Jak chutná domov.

Pokud Julia spořádá všechny medové koláče, Gisela se osobně postará o to, aby se utopila v řece.

Znovu.

„Ach, a – Giselo?“ Wojciech vytáhl z kapsy smaragdově zeleného obleku kapesník a dal se do leštění šálku, který vytáhl z výklenku sloupu. „Nezapomeň Tamaře vylíčit, co se jí stane, pokud se zatoulá moc daleko od řeky. Tento týden nestojím o žádné problémy. Dej pozor na našeho místního exorcistu. Poslední dobou je podezřele horlivý. Tak moc, až mě napadá, jestli ho někdo neprovokuje.“

„Kdo by to tak mohl být?“ pokusila se Gisela nasadit nevinný tón, ale moc se jí to nepovedlo.

Šálky na poličkách hrozivě zadrnčely. Pronikavý lesk, který se Wojciechovi najednou objevil v očích, jí připomněl, s kým má tu čest.

Možná bude prozatím lepší mu vyhovět.

„Dobře, dobře. Vezmu ji s sebou. Ale vážně nechceš, aby tu zůstala a pomohla ti s leštěním hrníčků? To máš ve svém věku dělat všechny domácí práce sám?“

Wojciechovi zaškubaly rty.

Gisela rychle popadla Tamaru za zápěstí. „Tak se zatím měj! A dej na sebe pozor!“

~ 2 ~

Země živých

GISELA

Slunce sklánějící se k obzoru zalévalo krajinu, když se Gisela s Tamarou vynořily z řeky a vystoupily z vody pod opuštěným kamenným mostem, jako by to byl portál do jiného světa. Gisela pomohla Tamaře vyjít na most. Nad hlavami jim pluly líné mraky, poháněné mírným vánkem.

Gisela vytáhla z kapsy lehkých šatů pudřenku a začala si nanášet na tváře pudr a růž, aby zakryla smrtelnou bledost své pleti. Nafialovělé rty zamaskuje rtěnka. S nepřirozenou barvou očí toho moc nenadělá, ale brzy nastane takové šero, že si toho lidé nevšimnou, leda by se na ni dívali hodně zblízka.

Tamara zvědavě přihlížela a ždímala si vodu ze šatů. „Jak to ten vodník myslel, že mi máš vysvětlit, co se stane, když se zatoulám příliš daleko od řeky?“

„Viděla jsi někdy žábu uvězněnou pár dní někde pod střechou?“ Gisela ano. Kdysi našla mrtvou žábu ve školní knihovně. Tělíčko měla scvrklé jako žalostný vysušený lusk. „Dopadla bys stejně. Vyschla bys a umřela.“

Nemělo smysl to nějak přikrášlovat. Tamara sama brzy zjistí, jak to chodí – stejně jako Gisela tehdy, když si umínila najít cestu domů za svou rodinou a pokusila se odejít. Sotva došla za starou kapličku v lese na kraji městečka, sevřelo jí krk sucho, popraskaly jí rty a vyprahlá kůže ji donutila vrátit se zpátky.

Ani kdyby se snažily sebevíc, nemohly by tohle místo opustit.

Gisela si nalíčila rty sladce jahodovou rtěnkou. „Nemůžeme se zatoulat daleko od místa, kde jsme se utopily. A je důležité, abychom zůstaly zavodněné. Nech si vlasy mokré,“ zadržela Tamaru, když si je začala ždímat. „Žádné strachy. Lidé si pomyslí, že jsme právě vyšly z lázní.“ Nabídla jí pudr a rtěnku. „Pocházíš odsud? Nebo jsi jenom –“ Přejela si prstem pod krkem.

Tamara zavrtěla hlavou. „Řekli mi, že tu najdu práci jako služka. Chtěla jsem se dostat z města. Měl to pro mě být nový začátek. Jenže – jsem se zamilovala do někoho, do koho jsem neměla. Nasliboval mi hory doly a já mu jako hlupačka uvěřila. Nebyl to dobrý člověk a byl hrozně výbušný…“

Gisela se ušklíbla nad tou nepříjemnou představou.

Rozhodně chápala, proč se sem Tamara vydala hledat práci služebné. Městečko Leśna Woda bylo pověstným turistickým cílem. Po celý rok sem přijížděly desítky tisíc návštěvníků. Snové scenérie a zázračné účinky požehnané vody kouzelných horkých pramenů sem už po staletí přitahovaly prosté lidi i smetánku společnosti, stejně jako kulturní elitu – básníky a malíře a císaře a královny. Bylo to jedno z nejstarších lázeňských městeček na pevnině.

Ani Gisela nebyla místní. Její otec sem vzal rodinu na zahraniční výlet. Práce ho věčně odváděla do dálek, a on tak Giselu a jejího mladšího bratra často nechával samotné doma. Tentokrát ji výjimečně poslechl, když prosila, aby mohli jet s ním. Slíbila, že mu nebudou překážet v práci, nikam se nezatoulají a nezpůsobí žádný malér. Měla ale podezření, že si dal říct hlavně proto, že trochu rozuměla místnímu jazyku. Pochytila ho od pratety Zely. Táta ji chtěl prostě využít jako tlumočnici.

„Taky nejsem odsud. Pocházím z Caldelly.“

„Z ostrova čarodějek?“ zeptala se Tamara s očima navrch hlavy.

Gisela se ušklíbla. „Klídek. Čarodějnice nejsem, to tě ujišťuju. Trčím tu už skoro celý rok. Znám to tu jako své boty.“ Napadlo ji, že by tu Tamaru mohla prostě nechat – jistě se tu vyzná. Stačilo by jí poradit, kde najde obětiny zanechané lidmi. Ale kdyby to zjistil Wojciech…

Tohle Gisela nechtěla riskovat.

Převedla Tamaru přes most. Gisele to hned spravilo náladu. Ta malebná starosvětská architektura v ní pokaždé vyvolala dojem, že se vrátila zpátky v čase nebo že vešla do stránek nějakého příběhu. Leśna Woda vypadala jako místo, kde začíná pohádka.

Klikaté uličky dlážděné kočičími hlavami stínily listnaté stromy, rozlehlé lázeňské budovy obklopovaly svěží parky a zahrady plné zdobných jezírek a zurčících fontán. Zavál větřík a nafoukal jim do cesty růžové okvětní lístky. Protože nastal Zelený týden, všechno bylo ozdobeno zelení. Průčelí každého obchodu, každé okno, každé dveře vedoucí do stoletého hotýlku zdobily spousty polního kvítí a voňavých bylinek. Vzduch sladce voněl medovou vůní růží. Vypadalo to, jak by celé městečko kvetlo.

„Znáš Vilu Liliu, že?“ Gisela ukázala na střechu v dálce. Ve městě vyvěralo pět pramenů a každý lázeňský dům čerpal z jiného. Pití vody Vily Lilii nebo koupání v ní zvýrazňovalo krásu a pleť se pak třpytila jako hvězdný prach.

„Většina lázeňských domů má silnou magickou ochranu, aby duchové nemohli dovnitř, ale majiteli Vily Lilii nevadí, když tam občas někdo z nás proklouzne, pokud nezaútočíme na žádného hosta. Jo, a tyhle věže a ten kostel – těm se vyhýbej.“

„Kvůli tomu vymítači?“ chtěla vědět Tamara. „Vážně je nebezpečný?“

„Spíš otravný. Žádné strachy. Nejspíš je někde pryč a pracuje na tom, aby se stal svatým.“ Gisela si přitáhla Tamaru k sobě, aby kolem nich mohl projít postarší muž tmavé pleti s hůlkou.

Jak postupovaly do středu městečka, ulice ožívaly. Turisté a místní směřovali k večernímu trhu na hlavním náměstí. Děvčata ve vzdušných letních šatech se stužkami vpletenými do vlasů a s krajkovými lemy na ponožkách. Chlapci v nažehlených propínacích košilích a se šlemi. Šťastné dvojice s hlavami skloněnými k sobě.

Všude kolem znělo brebentění ve spoustě jazyků. Pevnina byla kontinent tvořený množstvím zemí a malých království. Bylo jich tolik, že Gisele všechny splývaly dohromady. Zdržela se pohledem na rodině, která se zastavila před krámkem se suvenýry. Rodiče měli plné ruce práce s probíráním se náladovými akvarelovými pohlednicemi na stojanech, zatímco děti, chlapec a holčička, si šeptaly, hihňaly se a ukazovaly si na něco ve výloze.

Vzpomínky ji zaplavily jako prudký nápor vlny a málem ji smetly. Srdce se jí sevřelo.

„Není to nejhorší místo na světě, kde strašit,“ řekla po chvíli.

Tamara se na ni podívala zamyšleně. „To myslíš vážně? Julia mi říkala, že se pokoušíš podvést smrt, stát se zase člověkem, aby ses mohla vrátit domů. Je to tak?“

Julia.

Jistě že jí to řekla Julia. Ta nikdy nedokázala udržet jazyk na uzdě. Od chvíle, kdy Wojciech připustil, že existuje způsob, jak může vodní víla získat zpátky svou lidskost, se chovala divně a odtažitě. Ta představa se jí hnusila. Zřejmě se jí nestýskalo po domově, který opustila, kdežto Gisela se do toho svého zoufale toužila vrátit. Koneckonců, musela by být netvor, aby nechtěla zpátky k vlastní rodině, no ne?

Ráda by věděla, proč se Julia tak ochotně vzdává lidí, kteří ji vychovali, ale něco v ní se bálo zeptat.

„Vážně existuje způsob, jak se stát zase člověkem?“ zajímalo Tamaru. Gisela se kousala do spodního rtu. Proto Wojciech chtěl, aby se vypravily na souš spolu? Tohle měl na mysli, když řekl, že mají něco společného? Ostatní vodní víly to k lidem zřejmě netáhlo tolik jako Giselu.

„Je to jednoduché.“ Nebo to aspoň znělo jednoduše, když jí to tajemství Wojciech prozradil. Pak se z toho vyklubala mnohem těžší záležitost. „Stačí, když tě nějaký smrtelník políbí.“

„Políbí?“ opakovala Tamara zmateně.

Gisela přikývla. Rusalky byly dívky, které potkal předčasný a násilný konec. Byly prokleté. Musely strašit ve vodních tocích, v nichž se utopily, musely žít jako neklidní duchové, dokud se nestane jedna ze dvou věcí.

Ta první byla pomsta jejich smrti. Pokud vytrestají toho, kdo jim ublížil, pokud zmizí přetrvávající zášť, která z nich učinila duchy, mohou se posunout dál do posmrtného života. Tuhle variantu Gisele nabízela Julia, když prý tak nesnáší být vodní vílou. To ale nebyla pravda, být nemrtvým duchem jí zase tolik nevadilo. Šlo o to, že měla vztek. Chtěla zpátky svůj život. Chtěla to, o co přišla.

Což bylo vlastně ironické, protože dokud byla živá, nijak zvlášť na životě nelpěla. Trpěla záchvaty melancholie a pravidelně ji přepadaly temné a negativní myšlenky. Kolikrát jen vtipkovala o tom, jak mrtvá se cítí uvnitř? Kolikrát si představovala, že už se nikdy neprobudí?

Kolikrát si pomyslela: nebylo by jednodušší, kdybych tu vůbec nebyla?

Některé dny si připadala jako to největší, nejžalostnější klišé, protože teprve když o svůj život přišla, uvědomila si, jak moc o něj stojí. Ještě pořád ji šokovala vlastní hladová, zvířecí touha žít.

Takže volila variantu číslo dvě.

„Drží nás tu náš žal, vztek a lítost,“ vysvětlovala Tamaře. „Proto jsme rusalky. Jestli chceš získat zpátky lidskost, musíš najít způsob, jak se spojit se smrtelným světem jiným, stejně silným, náruživým citem – jako je láska. Musíš si vybudovat citový vztah s člověkem, ten ti poslouží jako kotva.“

A jakmile se jí to povede, jakmile se vytáhne z tohohle divného přechodného stavu mezi životem a opravdovou smrtí, pak Gisela vyřeší svou zášť. Odhalí záhadu vlastní smrti. Chce zpátky svůj život a chce pomstu a je jí fuk, jestli si Julia myslí, že je nenasytná, když chce obojí.

Zastavily se, aby popadly dech. Stály na kraji dlážděného náměstí obklopeného malebným čajovnami a kavárnami, obchody s výtvarnými potřebami a rozkošnými malými stánky s ručně vyráběnými řemeslnými výrobky a porcelánovými lázeňskými pohárky.

Giselin pohled okamžitě upoutal mladík okounějící s kamarády u kamenné fontány uprostřed. Nad stříkající vodou se tyčila pěkně stavěná socha mořské panny. Ten chlapec byl drobný a hubený, s kšticí krásných, medově hnědých kudrn. Jeden z kamarádů do něj šťouchl loktem, mladík se zapotácel a nenápadně vyslal pohled Giseliným směrem. Zatvářila se plaše, jak ho pozorovala skrz vlhkou černou záclonu svých do pasu dlouhých vlasů.

Nebyl její typ. Jejímu vkusu odpovídal spíš ten kamarád – vysoký a nenucený, s úsměvem, který neměl daleko k úšklebku. Ten typ kluka, kterého každý obdivuje.

Ale díval se po ní ten hubeňour a ona si vybíravost nemohla dovolit. Začínala být zoufalá. Stejně nezáleželo na tom, jestli se jí líbí a jestli ho chce. Nepotřebovala najít dokonalý protějšek. Důležité bylo, aby ji chtěl on a aby ji zatoužil políbit.

Nemohla si totiž o polibek jen tak říct. V tom byl ten háček. Musel přijít sám od sebe, z podnětu druhé osoby. Jenže pokaždé, když se Gisela dostala blízko cíli, když se začala naklánět k tomu dokonalému střetnutí rtů… něco se stalo. Někdo je vyrušil, nebo si její protějšek najednou uvědomil, co je zač. Toužebný výraz v jeho tváři se proměnil nejprve ve zmatek a vzápětí v nelíčenou hrůzu, načež od ní se strachem utekl.

Ale stejně to nevzdávala.

Zavěsila se do Tamary. Možná není špatné, že jí Wojciech vnutil tu novou holku. Sice ještě neposbírala žádné pochoutky Zeleného týdne, ale Tamara jí možná pomůže získat něco lepšího. „Chceš mi pomoct?“

„Pomoct?“

„Stát se člověkem.“ Gisela zkontrolovala svůj obraz ve výloze. „Takže, plán je následující. Projdeme kolem fontány, ty budeš předstírat, že jsi zakopla, a postrčíš mě do náruče tamtoho stydlivého kudrnatého kluka.“

„Cože? Proč?“

„Aby měl důvod mě chytit a začít se se mnou bavit, co jiného.“ Gisela si upravila rtěnku a už se chystala odvléct Tamaru přes náměstí, když vtom něco zahlédla koutkem oka.

Sluneční světlo se odrazilo od skel až moc dobře známých brýlí s kovovými obroučkami.

Sakra.

Gisera sykla. Tamara tázavě naklonila hlavu.

Do háje s ním. Proč se jí v jednom kuse plete do života?

„Změna plánu,“ vyhrkla a už táhla Tamaru opačným směrem, dál od kluků i od fontány. „Utíkej! Honem!“

~ 3 ~

Hra na schovávanou

GISELA

Dunění horečných kroků je pronásledovalo do nejbližší postranní ulice. „Bože, Kaziku,“ zavolala Gisela přes rameno, „vždycky mě zarazíš v tom nejlepším. Nedopřeješ mi žádnou zábavu!“

Jedinou odpovědí ji bylo zaklení a křik, jak dav chodců uskakoval vymítači z cesty.

Gisela zahnula za další roh, udýchanou Tamaru přitom táhla za sebou. Obratně se vyhnuly muži tlačícímu kočárek a málem vrazily do staré ženy s proutěným košíkem plným lesních jahod.

„Proč utíkáme?“ zasípala Tamara. „Kdo je to?“

„Honem, schovej se sem.“ Gisela ji popostrčila k otevřeným dveřím pekárny, pověstné lahodnými vdolečky s borůvkami.

„A co ty?“

„Jestli se nevrátím, běž na břeh řeky. Budou tam ostatní holky. V nejhorším použij hřeben. Máš ho, ne?“

Tamara se zatvářila nechápavě.

U všech svatých. To Wojciech čeká, že za něj Gisela udělá úplně všechno?

Zalovila v kapsách šatů a vytáhla zdobený kostěný hřeben. Rukojeť měl posázenou tmavými říčními perlami a zuby tenké a ostré jako jehly. Každá vodní víla u sebe takový nosila, vyrobený z korálu, jantaru nebo kosti.

Vtiskla ho Tamaře do ruky. „Půjč si můj. Vlastní si opatříš pak. V paláci je jich celá truhla. Dá se použít jako zbraň, nebo jím přivoláš a ovládneš vodu. Jen ho pevně sevři a soustřeď se. Zbytek udělá magie.“

Tamařin stisk pod její rukou byl ochablý a nejistý, ale Gisela neměla čas na další instrukce. Znovu ji popostrčila a už byla pryč. Lákavou vůni čerstvě upečeného chleba, ze které se sbíhaly sliny, přitom nechala za sebou. Věděla, že Kazik půjde po ní. Není to poprvé, co si hrají na honěnou. Věčně jí kazil plány, neustále se jí pletl pod nohy. Byl pravým opakem dohazovače, umíněný sabotovat její milostný život.

A samozřejmě, jakmile se odvážila ohlédnout, zachytila záblesk rozcuchaných, tmavě hnědých vlasů. Byl jí prakticky v patách. Ale jak řekla Tamaře, znala lázeňské městečko jako svoje boty. Věděla o každé prasklině v chodníku, o každé nečekané zatáčce a skryté boční uličce, o každé zahradě, každé zkratce.

„To jsem tak neodolatelná?“ křikla do pleskání svých bosých nohou o chodník. „Nemáš na práci nic lepšího, než mě pořád pronásledovat?“

„Já tě varoval! Kolikrát tě ještě musím zahnat zpátky do řeky, démonko?“ Kazikovy tmavé oči byly za brýlemi tvrdé jako křemen a sálal z nich vztek tak žhavý, že by dovedl založit požár.

„Ale mně se tu líbí!“ Gisela se zašklebila a zrychlila. Vymítačovy hrozby slábly, jak se od něj vzdalovala. Coby rusalka byla mnohem rychlejší než člověk. Málem letěla.

Jediným skokem se přenesla přes pečlivě zastřižený živý plot v zahradách kolem Vily Lilie. Sklouzla stranou, ani se nezadýchala. Oběhla stříbřité jezírko a sluncem vyhřátou lavičku, prolétla úzkým průchodem mezi dvěma budovami a zamířila do rušné uličky na druhé straně. Přešla ji a objevilo se před ní další náměstí. Nenápadně se vmísila do davu chodců bloumajících mezi stánky na trhu, proplétala se tlačenicí, splynula s ní.

Zmizela.

Prodavači hlasitě smlouvali. Křídové nápisy hlásaly ceny bylinkových másel a voňavých svíček, domácích likérů a preclíků navlečených na šňůrách. Gisela chňapla z jednoho stánku šátek vyšívaný růžemi, uvázala si ho přes mokré vlasy a vmísila se do řady turistů, kteří stáli frontu na kornoutky laciné zmrzliny před stánkem stíněným červenou látkovou markýzou. Se zatajeným dechem sledovala, jak se jen o pár vteřin později Kazik vpotácel na trh.

Překlonil se a opřel se o kolena, sípal a pokoušel se popadnout dech. Svatý medailonek na řetízku na jeho krku a stříbrný křížek, který mu visel z piercingu v levém uchu, zachytily světlo, když zvedl hlavu a prohlížel si dav. Opálená tvář se mu kabonila jako čert.

Kazik se věčně škaredil a mračil a vraždil někoho nebo něco pohledem. Ale i přes ten zádumčivý vzhled byl vymítač z Leśné Wody překvapivě hezký. Rysy tváře měl jemné. Zlostně svraštělá obočí byla úhledná jako tahy štětcem. Pronikavé hnědé oči lemovaly ty nejdelší a nejtmavší řasy, jaké kdy Gisela viděla.

Zatajila úsměv, když jí při tom marném pátrání zmizel z dohledu. Ano, usilovně se snažil ji zničit, ale nemohla si pomoct, jeho snaha ji bavila.

Fronta, v níž stála, se pohnula a nesla ji kupředu. Lidé za ní se hlasitě bavili, probírali, jakou zmrzlinu si poručí: šafránovou a citronovou nebo malinovou a pistáciovou. Gisele zakručelo v břiše a ona si uvědomila, že už celé hodiny nejedla. Šetřila si místo na všechny ty pochoutky Zeleného týdne.

Vytáhla se na špičky a snažila se dohlédnout k začátku fronty.

Mladík před ní byl nehorázně vysoký, ale zrovna v tu chvíli se sehnul, aby si zavázal tkaničky bot. Něco na jeho nahrbených širokých ramenou a potem ztmavlých kudrnách světlých vlasů v jeho zátylku ji zarazilo…

Giselu nevysvětlitelně zamrazilo. Všechno opojení a úleva z úniku vyprchaly. V zákoutí její mysli se něco pohnulo a ona instinktivně couvla, ale ať to bylo cokoli, vyprchalo to dřív, než to stačila pochopit. Narazila do dvojice za sebou.

Ti dva rozčileně zavrčeli. „Hej! Dávej pozor!“

„Promiňte, já –“ Gisela se vypotácela z fronty. Co to bylo? Než se stačila vzpamatovat, někdo ji popadl za loket a do obličeje jí vlétla hrst pelyňku.

Vyjekla a zvedla ruce, aby se kryla. Oči ji pálily a slzely. Divoce se rozkašlala. Pelyněk působí na rusalky jako jed.

Kolem předloktí se jí omotala šňůra lesklých jantarových modlitebních korálků.

„Počkat –“ zalapala po dechu a zoufale se snažila osvobodit.

Růženec zaplál jasným světlem, rozpálil se, smrskl se a zařízl se jí do kůže.

„Au, au, au! Počkej, nech mě být. Ubližuješ mi! No tak, Kaziku. Vážně mi chceš tohle provádět přede všemi? Tady? Budeš vypadat jako blázen!“

~ 4 ~

Vnuk čarodějky

KAZIK

Tlak za Kazikovou čelní kostí rychle přecházel v migrénu. V teplejších měsících byly s rusalkami vždycky jen mrzutosti, zvlášť během Zeleného týdne, a letos se s nimi musel potýkat úplně sám. Potřeboval jenom minutku – jedinou zatracenou minutku – klidu.

Zaťal zuby. Přepadla ho nevolnost a obraz před očima se mu rozostřil. To nevěstilo nic dobrého vzhledem k tomu, že měl v obýváku démona.

Veřejnou hrozbu městečka číslo jedna.

„Kazikuuu! Nudíííím se!“ kvílela Gisela a protahovala každé slovo. „Jak dlouho mě tu budeš ještě držet? Pusť mě!“

Sjel pohledem do kouta pokoje, kde rusalku uvěznil v kruhu nakresleném svěcenou křídou na zemi. Ta čára tvořila neviditelnou bariéru, kterou nemohla překročit. Při pohledu na ni mu srdce přetékalo spokojeností. Konečně, konečně, ji chytil.

Gisela seděla na podlaze a šklebila se na něj. Vypadala jako hromádka neštěstí, zápěstí měla spoutaná růžencem a kolena přitažená k hrudi, ale nehrozilo, že by se mu jí zželelo. Se svými dlouhými černými vlasy a drobným srdíčkovým obličejem byla neodolatelně krásná stejně jako kterákoli z krvežíznivých vnuček vodníka. Na pohled lidská, dokud si člověk nevšiml smrtelně zelenkavé, bledé pleti a nepřirozeně krvavého lesku očí.

Nesmí zapomínat, že tyhle rozkošné tvářičky skrývají zkažená srdce.

Chlapec, kterého si vyhlédla na trhu, si nejspíš ani neuvědomil, jaké měl štěstí, že unikl. Ale když se to tak vezme, Kazikovi bývalí spolužáci inteligencí nevynikali.

Gisela zafuněla. „Netušila jsem, že po mé společnosti toužíš tak zoufale, že se snížíš k únosu.“

„To víš, došlo mi, že bez tebe nemůžu žít,“ odpověděl s kamennou tváří.

Ušklíbla se. „Takže ostatní duchové takovou péči nedostávají? Jsem výjimečná? Zničil jsi mi to romantické seznámení u fontány ze žárlivosti? Abys věděl, dneska ti to docela sluší. To jsou nové brýle?“

Kazik na tu návnadu neskočil. Zapletením se do jejích žertíků by si koledoval o malér. Znal její triky. To koketování ho neošálilo. Gisela flirtovala se vším, co dýchalo, byla ochotná mu nakukat úplně cokoli. Někdy ani nechápal ty absurdity, co se jí valily ze rtů. Neznala stud.

Zaměřil se na proutěný košík na stole, probíral svazky máty, ostropestřce, šišáku a heřmánku. Dokud žila babička, bylo všechno jednodušší. Babča uměla udržet na uzdě hrůzy, které městečko Leśna Woda sužovaly. Místní lidé si jí vážili, všichni věděli, že se na ni můžou obrátit, když je přepadne horečka, bolest zad nebo nějaké nevysvětlitelné obtíže. Nazývali ji léčitelkou víry, bylinkářkou, čarodějkou – i když to poslední označení nesnášela.

Oni nebyli čarodějové.

V těchto krajích byl cejch čarodějky nebezpečný. Jak babča Kazikovi znovu a znovu opakovala, jediné schopnosti, jaké mají, jsou darem od boha a musí se nasazovat ke službě druhým. Není na tom nic hříšného. Nedokážou zrušit kouzla vyslaná opravdovými čarodějkami a zahnat nemoci, dát vodě léčivé vlastnosti jenom tím, že by se nad ní modlili. Čtou budoucnost z kalužinek chladnoucího vosku, mluví se svatými a mrtvými a vymítají zlé duchy.

Kazik přišel žít ke svým prarodičům poté, co mu zemřel otec. Matka se o něj sama nedokázala postarat. Kdysi i ona bývala nadanou léčitelkou, ale to bylo předtím, než zneužila své síly a nadobro o ně přišla. Posílala rodině peníze, které si vydělala jako sekretářka ve městě, ale navštěvovala ji málokdy. Pro ni bylo tohle místo plné bolestných vzpomínek.

Přesto na ni měl vztek. A teď odešli i prarodiče – dědeček podlehl horečce, která nepominula ani přes Kazikovy nejlepší snahy, a babička zahynula po smrtícím setkání s lesním démonem. Zůstal na jejich tradice sám, potýkal se s nekalými tvory stahujícími se k městu a jeho posvátným pramenům.

K domku se teď lepila přímo hmatatelná osamělost.

„Bolí mě zápěstí,“ zakvílela Gisela a vytrhla ho z myšlenek. Díval se, jak vstává a přechází po obvodu křídového kruhu jako divoké zvíře lapené za mřížemi. Jakmile prostrčila ruku skrz tu neviditelnou bariéru kolem sebe, zaplály bílé plameny. Vyjekla a zaklela.

Kazik protočil panenky a v duchu si projel seznam věcí, které potřebuje udělat. Měl větší starosti než jednu otravnou vodní vílu. Každý den kromě nedělí navštěvoval jeho dům zhruba půltucet zákazníků, většinou místní a lidé z okolních vesnic. Někteří ale za službami jeho rodiny cestovali zdaleka. Do malého úhledného pokojíku v přední části domu, zdobeného zlatě se lesknoucími obrazy svatých, byli však vpuštěni jenom ti, kterým se dalo věřit.

Kazik si ještě musel připravit lipovou kůru a vyrobit očarované plátýnko, které pan Novak zakope vedle tekoucí vody, aby se zbavil bolesti zubů. Zamračil se. Snažil se nevnímat neustálé pleskání Giseliných nohou a šustění jejích šatů, jak tak přecházela uvnitř kruhu a stěžovala si a vůbec hlučela, jak jen mohla. Nakonec si dokonce začala zpívat. Každý ten záludně něžný tón mu měl poplést mysl a přilákat ho blíž – byla to stejná píseň, jakou vodní víly lákaly smrtelníky do řeky.

Kazik nasadil přímo svaté sebeovládání a umíněně si zachovával bezvýraznou tvář. Ať se propadne, jestli jí dopřeje tu radost, že ho tak snadno očarovala. Když k němu vyslala pohled plný naděje, honem se zatvářil zaměstnaně. Tak usilovně se pokoušel nevšímat si jí, až se praštil kolenem o nohu stolu.

Gisela sebou škubla a okamžitě začala předstírat přehnaný soucit. „Au,“ poznamenala. „Budeš mít určitě modřinu.“

Kazik se zhluboka nadechl nosem.

„No tak, Kaziku. Pusť mě. Budu hodná. Slibuju.“

„Nevěřím ti ani slovo.“

„Víš, skoro to vypadá, jako bys mě neměl rád.“

„Taky že nemám.“

Gisela zalapala po dechu. Oči se jí zalily falešnými slzami. „To ses mě dotkl.“

„Patří ti to, když mě pořád otravuješ.“

„Víš, je to docela sexy, když se ke mně takhle chováš. Už jsem ti řekla, že se mi líbí, když jsi tak drsný?“

Kazikovi zahořely uši.

Gisela po něm střelila žádostivým pohledem. „Dobře, dobře. Dělám si jenom legraci. Nechám toho, pokud mě pustíš.“

„Abys mohla utéct a dál napadat nevinné lidi? Už jednou jsem tě varoval, co se stane, jestli budeš dál dělat problémy.“

„Nikoho jsem nenapadla!“

„Aha, takže Jacek Adler se sám šel utopit do řeky?“

Gisela se na okamžik málem zatvářila provinile. „To byla nehoda. Z legrace jsme se lechtali a on zakopl a spadl do vody. Jak jsem měla vědět, že neumí plavat? Já měla taky vztek! Víš ty vůbec, jak dlouho mi trvalo, než si mě všiml? A pak šel a skoro umřel. Proč mám takovou smůlu, Kaziku?“

„A co Sára?“

Kazik jmenoval mladou turistku, kterou nedávno našel, jak za svítání omámeně bloudí po travnatém říčním břehu a chvěje se. Měla na sobě jen noční košili a mluvila o krásných přízračných dívkách a studených vlhkých dlaních, které ji stahovaly do nekonečného tance s mrtvými.

„To už nemůžu ani požádat děvče o taneček?“

Kazik se pokusil silou vůle potlačit zhoršující se bolest hlavy. „A co Dmitri?“

„Toho jsem pozvala na večerní procházku. Bylo horko, a tak jsem navrhla, že si půjdeme zaplavat nazí do řeky. Nevím, proč se začal chovat tak divně.“ Gisela našpulila pusu. „Nevěděla jsem, že je takový puritán. Asi začal tušit, co jsem zač. Jenom jsem ho chňapla, aby neodcházel, nechtěla jsem ho stáhnout do vody. On ti snad řekl, že ano? Protože to je lež!“

Kazik si zvedl brýle na temeno a dlaněmi si promnul oči. Dmitri měl aspoň nějaký pud sebezáchovy. Spousta lidí Kazikova věku nevěřila, že tvorové jako Gisela existují, přestože se účastnili slavností Zeleného týdne. Neuznávali staré historky o tom, že není bezpečné koupat se v řece před svatojánskou nocí.

„Já se jenom snažím, aby mě měl někdo rád!“ zakvílela Gisela.

Kazik se nevěřícně zakabonil.

„Věděl jsi, že když smrtelník políbí vodní vílu, vrátí se jí lidskost?“

„Netušil jsem, že ještě věříš na pohádky. Ale pokud tě tak unavuje život vodní víly, udělám ti laskavost a pustím se do vymítání. Můžeš přejít na onen svět, kam patříš.“

Kazik zvedl hrozivě ruku. Chtěl ji vystrašit, a tak se natáhl po jiskře božské síly ve svém nitru, po magii, kterou byl požehnán – i když občas mu to připadalo spíš jako prokletí než jako dar. Vychutnával si pocit, kdy se mu dlaň rozehřála, kdy mu žilami vibroval proud moci, kdy žádal nebesa, aby mu dala sílu.

Vy svatí, kteří mě chráníte, vyslyšte mě nyní…

Gisela na druhé straně pokoje poplašeně vykulila oči. Bylo tak příjemné mít ji konečně vydanou na milost. Leśna Woda bude mnohem mírumilovnějším místem, až tahle svízel zmizí.

Dejte mi svou…

Magie najednou ucukla, zakroutila se v jeho sevření jako úhoř a pak mu proklouzla mezi prsty.

Co to –

Kazik ztuhl na místě, paži pořád zvednutou do vzduchu. Natočil hlavu a zahleděl se na svoji dlaň. Co to sakra bylo? Podíval se na Giselu, ale ta vypadala stejně zmatená jako on. Povytáhla obočí.

Kazikovi zahořel krk. Ze všech duchů se musel ztrapnit zrovna před ní. Magie se ještě nikdy nevzepřela jeho vůli. Proč se to stalo právě teď?

V rohu se hlasitě ozvaly staré pendlovky. Zalétl k nim očima. U všech svatých. Nemá čas se tímhle zabývat. Má se na zastávce autobusu setkat se svou sestřenicí Zuzannou. Vzkázala mu, že na pár dní přijede. Měla před letními zkouškami trochu volna.

Chvíli přemýšlel a rozhodoval se. Je bezpečné nechat tu Giselu samotnou? Uvěznil ji v křídovém kruhu a po podlaze rozsypal kousky pelyňku coby další bezpečnostní opatření. Zápěstí měla spoutaná jeho jantarovým růžencem, rodinným dědictvím. Co by tu mohla natropit? Bude pryč nanejvýš půl hodiny. Půjde rychle. Zuzanna mu s tímhle vším pomůže, až sem společně dorazí.

Zatahal se za náušnici a poplácal se po kapsách, jak hledal klíče od domu, načež je zahlédl na poličce u hodin.

Popadl je.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Gisela. „Kam jdeš?“

„Ven.“

„Ven? Nemůžeš mě tu nechat. Není tu voda. Víš, že na souši dlouho nevydržím!“

„Ne? To je ale smutné. Budu se modlit za tvou duši.“

Gisela po něm střelila pohledem, který byl stejně rozlícený jako zoufalý. „Budu ječet,“ pohrozila mu. „Někdo mě uslyší.“

„Myslíš? Tady, na samém kraji města? Zůstaň tu a přemítej o svých hříších.“ Kazik se obrátil na patě.

„Počkej! Vrať se! Nemůžeš jen tak – Kaziku!“ Giselin hlas utichl, když za ním klaply dveře.

Konečně klid.

Chladný větřík Kazikovi čechral vlasy. Venku vládlo ticho, až na slabý štěkot odněkud z dálky a vytrvalý zpěv cvrčků. Jak právě připomněl Gisele, domek jeho prarodičů stál na samotě na samém kraji městečka, u temného a nekonečného lesa.

Padal soumrak, dlouhý den se konečně poddával noci. Šel rychle, občas se ohlédl přes rameno a uši měl nastražené. Člověk nikdy neví, kdo se může objevit a s čím se tu může setkat. Příští zvuk, který přeruší ticho, může být větvička, která praskla pod nohou nějakého boha či nestvůry.

Vodní víly nebyly jediní tvorové působící potíže. Byli tu mužští utopenci a vodník se svou zálibou v chytání lidí a uchovávání jejich duší v hrnečcích. Byly tu polednice, které v poledne bloumaly po polích, a vražední noční démoni, kteří se jako kočky vkrádali do domů po západu slunce. Leśnou Wodu sužovali nejrůznější duchové a hladové přízraky, zlotřilí lesní běsové, kteří s oblibou vklouzávali do smrtelných těl a nosili je jako nové kabáty.

Každá z těchto zvráceností by se zaradovala, kdyby věděla, že Kazik má potíže se svým božským nadáním. To, jak mu jeho magie právě vypověděla poslušnost… V hlavě mu tepalo. Možná to způsobila ta migréna. Potřebuje si prostě odpočinout.

Z křoví se ozvalo tiché cvrlikání, ze kterého běhal mráz po zádech.

Kazik znehybněl. Pátral mezi listím po záblesku očí a zubů, přejížděl pohledem hrbolatou stezku. Neviděl nic neobvyklého, jen nevinné dřevěné domky se sedlovými střechami a truhlíky přetékající květinami v oknech. Sousedova kočka se po něm úkosem podívala a zašvihala dlouhým černým ocasem sem tam.

Vykročil dál, o něco rychleji. Pevně sevřel v hrsti ampulku svěcené vody, kterou vždycky nosil v kapse. Pokud si nějaká ďábelská hrůza myslí, že ho dostane bez boje, čeká ji pořádné zklamání.

~ 5 ~

Záblesk laskavosti

GISELA

Některé dny si Gisela myslela, že Kazik není tak hrozný, jak všichni říkají. Jistě, svou roli samozvaného ochránce městečka bral až moc vážně, ale právě proto byla taková zábava ho provokovat. Nedokázala odolat, musela si s tím přehnaně spravedlivým ohněm hrát, zkoušet, jak daleko může zajít, než vymítači rupnou nervy a pokusí se ji polít svěcenou vodou.

Ale očividně se spletla.

Je přesně tak příšerný, jak tvrdili ostatní duchové. A krutý. Naprosto a dokonale bezcitný. Protože na zlomek vteřiny si vážně myslela, že se chystá k vymítání. Uvažovala, proč si to asi rozmyslel. Možná ho napadlo, že bude jednodušší nechat ji vyschnout.

Co s ní má vlastně za problém? Ona přece není nekonečně zlá. Je jenom mrtvá dívka, která se snaží získat zpátky svůj život. Nemusel na ni být tak nepříjemný.

Obracela se kolem dokola, prohlížela si okolí, snažila se vymyslet, jak se z téhle šlamastyky sakra dostat. Nečekala, že by se kdy ocitla v Kazikově domě. Nevěděla, co si vlastně představovala: krvavé fleky na prknech podlahy? Ďábly připoutané řetězy ke zdem, uvězněné v železných klecích?

Technicky vzato je tím ďáblem ona sama.

Je tu něco, co by mohla využít a osvobodit se?

Ze stěn se na ni mračili zakabonění světci, jejichž svaté obrazy se leskly zlatem. Ze stropu visely na provázcích sušené bylinky a papírové ozdoby. Police přetékaly ampulkami se svěcenou vodou a požehnanou solí. V rohu stál dřevěný stolek s bílým ubrusem – soukromý oltář. Spočívaly na něm svíčky a bible se zlacenými okraji a stránkami tak tenoučkými, až vypadala jako prastaré grimoáry, pomocí kterých čarodějnice prováděly svá kouzla. Vzduch prostupovala vůně včelího vosku, kadidla a spáleného lnu, kterou měla spojenou s Kazikem. Svrbělo ji z toho v nose. Celý dům čpěl jako kaple nebo kostel.

A na Giseliny poměry byl malý. Obývací pokoj přecházel v prostou kuchyňku se sporákem na dřevo a litinovými hrnci visícími na zdi. Z toho volného prostoru vedly dvoje dveře. Jedny do ložnice, druhé do stinné chodby. Viděla jen kousek vratkého schodiště stoupajícího do patra.

Kazik žil sám, takže nahoře zřejmě nebyl nikdo, koho by mohla prosit o pomoc. Křik by znamenal plýtvání dechem, jak ji sám upozornil.

V rohu odtikávaly těžké pendlovky. Gisela sledovala, jak jejich ručičky ukrajují hodinu. Světlo pronikající dovnitř okénkem s krajkovou záclonou rychle ztrácelo zlatý nádech.

Blížila se noc.

Vypadalo to, že Kazik má vážně v úmyslu ji tu nechat, aby seschla a umřela.

Gisela se opatrně přiblížila k okraji křídového kruhu. Vzduch se jí před nosem zamihotal jako mýdlová bublina, měňavý jako duha. Zvedla spoutané ruce a opatrně je natáhla.

Bylo to, jako když k sobě kdysi ve škole přiblížila dva magnety. Sám vzduch se postavil na odpor jako neviditelná bariéra. Bílá křídová čára se jasně zableskla. Vylétly jiskry a Gisela zaklela a ucukla.

Nevěděla, jestli to způsobila panika, že se jí fantazie rozběhla na plné obrátky, ale najednou jí připadalo, jako by jí kůže nebezpečně vyschla. Nelhala, když Kazikovi řekla, že na souši dlouho nevydrží – nejspíš před tím měla varovat i Tamaru. Nejenom, že se nemohly vzdálit daleko od řeky, musely se k ní neustále vracet, nebo si najít jiný způsob, jak se zavodnit.

Gisela doufala, že Tamara měla dost rozumu a touhle dobou už vyhledala další vodní víly. Snad je i upozornila, že Kazik Giselu pronásledoval. Třeba už ji hledají. Netušila však, jestli si troufnou přijít až sem.

Zatahala se za vlasy a snažila se přemýšlet. Předtím ji ty hedvábné černé prameny vlhce tížily na zádech. Teď jí připadaly skoro suché.

Sakra.

Litovala, že se tak unáhlila a dala Tamaře svůj hřeben. Mohla by ho použít a navlhčit si jím vlasy, nebo, kdyby byla zvlášť zlomyslná, přivolat záplavu vody a vyplavit celý domek. Kazik si to zasloužil a jí by to hezky zvedlo náladu. Jen kdyby Wojciech nevyžadoval, aby si hrála na chůvu. Snažila se nemyslet na to, jak jí vodník vyčiní, až se konečně vyvlékne z tohohle maléru – pokud se odsud tedy dostane dřív, než se promění ve vysušenou slupku a rozpadne se na prach.

A pokud se rozpadne na prach, zvedne Wojciech svou letitou zadnici a přivolá na město povodeň, aby ji pomstil? Jistě se hrozně naštve.

Zahnala ty dotěrné myšlenky. „Soustřeď se,“ zamumlala pro sebe. Její mysl měla ve zvyku točit se v kruzích, představovat si ty nejhorší možné scénáře. Každopádně přivolat vodu doslova odnikud nebyla jediná užitečná dovednost, jakou získala ve chvíli, kdy se stala přízrakem. Zachmuřeně se ušklíbla na robustní modlitební korálky, které měla omotané kolem zápěstí. Pouta byla pevná a lesklé kuličky ji pálily na holé kůži.

Gisela se přiměla zklidnit, zavřela oči a soustředila se. Magie zareaguje na tvou vůli, učil ji Wojciech. Jde jenom o záměr.

O dvaadvacet hlubokých nádechů později hlas v její mysli konečně umlkl. Po zádech jí sjel mráz. Kůže se jí rozbrněla a obklopilo ji stříbřitě bílé světlo. Luplo to, jako když praskne bublina, a Gisela zmizela. Bílé šaty, které měla na sobě, se svezly na hromádku na zem, Kazikův růženec přistál na nich. O vteřinu později vystrčila zpod látky hlavu malá zelená žabka a odhopkávala pryč.

To je lepší. Takhle nebude tak rychle vysychat. A pokud nemohla tu bariéru překročit v lidské podobě, možná by…

Do háje.

Neznala ho.