JAK SE HLADÍ DUŠE

FRANTIŠEK NOVOTNÝ

JAK SE HLADÍ DUŠE

ILUSTRACE JIŘÍ ANDERLE

© Text František Novotný

© Ilustrace Jiří Anderle

PŘEDMLUVA

František Novotný oslovuje posluchače Českého rozhlasu po mnoho let jako moderátor i autor literárních a publicistických pořadů. Uplatňuje v nich své vidění světa, které i ty nejobyčejnější zážitky všedního dne promění ve svátek. Oceňují to nejen posluchači, ale také čtenáři. František Novotný je totiž především básník. Jeho sbírky veršů se prodávají v mnohatisícových nákladech, což je v tomto žánru a v této době naprosto mimořádný úkaz.

Nová sbírka Jak se hladí duše soustřeďuje výběr básní a drobných esejistických textů, které je možno charakterizovat jako lyrické miniatury, tematicky vycházející z těch nejběžnějších situací a zážitků. Mnohé z nich nesou ve svém názvu slovo „chvála“: Chvála srpnových snů, Chvála otázek, Chvála trampot, Chvála venkovských hospůdek, Chvála letních mostů, Chvála štrůdlu, Chvála jesliček... A k tomu lze přidat ještě jednu chválu – české řeči, s níž autor zachází s úctou a respektem k seifertovské a hrubínovské tradici veršů vázaných rytmem a rýmy. I ve vztahu ke slovu se bezpochyby projevuje jeho víc než padesátiletá rozhlasová zkušenost. Podle dochovaných scénářů vytvořil František Novotný pro Český rozhlas dva a půl tisíce hodin pořadů, takže kdyby se vysílaly po celý den a noc bez přestávky, trvalo by to víc než čtvrt roku. I mnohé básně a fejetony, které obsahuje tato knížka, měly svou premiéru na rozhlasových vlnách, na stanici Dvojka v pořadu Nedělní Dobré ráno. Je to ovšem v porovnání s tím ohromujícím časovým údajem pouze nepatrné pootevření dveří do světa, po kterém se nám všem stýská, který je nám v každodenním kolotoči vzdálenější než pláž na Madagaskaru, ač je na dosah ruky. Je to svět, ve kterém pole se dotýkají oblaků, kde vyhrávají housličky plné ranní rosy a kde v studánkách času neubývá. Čas, pro básníka jedno z klíčových slov. Čas vonící jak rozmarýnek, ale také čas, který mění peříčka na olovo, čas smutných lidí nosících motýlí křídla naděje, čas uchvátaný... Nejvyšší čas zastavit se a zamyslet se nad tím, jak žijeme, co z toho života máme, co nám dává a co si – mnohdy úplně zbytečně – necháváme brát. V knížce našeho světa poslední stránka chybí, říká básník, ale dodává, že co se bude psát na všech předchozích, to je jen na nás. Jen na nás záleží, zda najdeme „tajná vrátka k zahradě hvězdných vteřin, jež změníme na věčnost“.

Milan Pokorný

POZDRAVENÍ AUTORA

Vlastně bych měl začít:

Dobré jitro, laskaví čtenáři. Podle tradice vítám všechny sovičky, které ještě nešly spát, stejně jako skřivánky, které už láká ranní obloha k prvnímu trylku nového dne. Všem, kterým nedovolí spát práce, přeji, ať jim jde dnes sama od ruky, všem, které něco trápí, ať přinese dnešní den úlevu, a těm, kteří pomáhají druhým, ať je poděkováním. Vám všem, kteří jste si na pátou dokonce nařídili budíčka, patří i tentokrát můj burianovský hlubokosklon a mé koření. Když jsme u krále komiků, ani dnes si neodpustím jednu vzpomínku. Povídal si jednou s Jaroslavem Marvanem, jak docílit toho, aby si lidé člověka vážili. – „To musíš být, Jaroušku, hlavně poctivý a opatrný.“ – „Co míníš, Vlastíku, tou poctivostí?“ – „Splnit všechno, co slíbíš.“ – „A tou opatrností?“ – „Nic ne slibovat.“

Tak podobně totiž začínám obvykle svá Nedělní Dobrá jitra, ze kterých vlastně vznikla tato knížka, kterou jsem slíbil a ve které se dělím poctivě se čtenáři o totéž, co nabízím posluchačům. Výjimečně i o to, co mne zaujalo v poště a zapadlo do tématu, protože si myslím, že moudrého není nikdy dost. Vždycky k mikrofonu usedám i po těch letech s velikou pokorou, radostí a úctou, ale i s trochou trémy, abych moc nebrebtal, a hlavně nezpronevěřil ten převzácný dar, který od posluchačů dostávám. Lidé zlatí, vždyť vy mi dáváte to nejdražší, co máte – tři hodiny svého života! Tak pokud nebudete pokládat čas prožitý s touto knížkou za promarněný, bude má duše nanejvýš blažená. Svůj název dostala podle pořadu, který jsem měl léta v Klementinu a mám v Divadle U Valšů. Toť se ví, že je pro mne velkou ctí, že i tentokrát ji ilustruje přítel a světově uznávaný výtvarník Jiří Anderle.

Tahle knížka je apel na vaši toleranci a představivost. Teď mi nezbývá než doufat, že, jak praví starý citát, vlídné slovo i vlídné ucho – v tomto případě i oko – najde.

Váš František Novotný

JAK SE HLADÍ DUŠE

Slova jsou bylinky

co jenom krátce kvetou

Zavoní

potěší

a pohladí ti duši

Na chvilku rozehrají

sonátu mnohovětou

Těm kteří mají srdce

a zrovna nejsou hluší

Nevadí že pak řeknou

sbohem či na shledanou

Že zbyde jenom pěna

co na rtech vzkypěla

Kapičkou v moři času

se nejspíš všechna stanou

Bez nich by ale moři

ta kapka chyběla

STUDÁNKY V SRDCI

Mnozí ještě pamatujeme doby, kdy se i u nás, zejména na venkově, chodilo pro vodu ke studni. U mnohých byla vahadla nebo rumpály, na některých byla, a leckde ještě je, malebná litinová pumpa s pákou a díky ní po chvíli snažení tekla do kbelíků studená pramenitá voda. Studně si hloubili už staří Egypťané a stejně tak i v antice bývaly před vznikem centrálních vodovodů zdrojem vody ve městech. Studně bývaly i jistým společenským centrem. Scházeli se tu lidé přicházející pro vodu a při tom se probralo kde co a kdo s kým. A jak by mohly existovat bez vody mocné hrady a zámky! Údajně nejhlubší zámeckou studnu v Evropě najdete u nás, na zámku tří císařů ve Zbiroze. Jen pro pořádek dodávám, že jde o císaře Karla IV., Zikmunda Lucemburského a Rudolfa II. Jejich studna je tu hluboká sto šedesát tři metrů. Nahoře je čtvercová, k prameni se vine ve šroubovici a dole má základ tradičně kruhový. Tesaná je v tvrdém buližníkovém podloží.

Ale než byly studny, zůstávaly zdrojem vody přírodně vyvěrající studánky. Jen v Praze se jich prý zachovalo sto dvacet sedm! Kdo ochutnal vodu ze studánky, ví, že to je úplně něco jiného, než když otočíme kohoutkem nebo uzávěrem u pet lahve. I když ani k té vodě nemá asi každý stejný vztah. Ptali se jednoho starého chlapíka, jako to, že je ve svém věku v tak dobré kondici. Jak čelí nemocem? „No, ráno, když vstanu, dám si panáčka slivovice na tlak, když cítím, že na mě jde nachlazení, dám si grog, na zlepšení trávení piju červené, když mne pálí žáha, dám si koňak, proti splínu piju bílé, když mě bolí zub, kloktám rum.“ – „Prosím vás, a kdy pijete vodu?“ – „No tak takovou nemoc jsem ještě neměl.“

Ale my, kteří jsme poznali, jak to krajině sluší, když se na vás podívá studánkovýma očima, víme své. A když dnes budete pozorněji poslouchat ptačí trylkování, aniž si toho všimnete, vdechnete pár tónů z krásných melodií Bohuslava Martinů, protože dnes je slavný den otvírání studánek. Tam, kde žijí studánky, se podle tradice ujímaly vlády královničky. To byly, jak jsem se dočetl, nejkrásnější dívky z vesnice. Šly v čele průvodu dívek, v ruce nesly džbán a na hlavě nejkrásnější květinový věneček. Když se zpěvem přišly ke studánce, se zaříkáváním ji čistily, některé odhrabovaly napadané listí, další bláto, a když byla studánka čistá, královna nabrala vodu do džbánu a lila ji do všech světových stran, aby voda chránila lidi před nemocemi a zlem.

Všechny studánky i studně skrývají pramen života. Z některého pramínku se stane řeka, v jiném se shlížejí jen polní kvítka a rosničky, jiné jsou připraveny svlažit žíznivé rty poutníků, ale všechny bez výjimky jsou převzácným darem matičky přírody a malým zázrakem.

„Znám křišťálovou studánku, kde nejhlubší je les,

tam roste tmavé kapradí a vůkol rudý vřes.

Tam ptáci, laně chodí pít pod javorový kmen,

ti ptáci za dne bílého, ty laně v noci jen.

Když usnou lesy hluboké a kolem ticho jest.

Tu nebesa i studánka jsou plny zlatých hvězd.“

Určitě jste si mnozí říkali spolu se mnou tuhle slavnou Sládkovu báseň. Nevím, zdali máte na mapě svého srdce také nějakou svoji studánku s nebem a hvězdami. Já ano a ne jednu. Dokonce si k nim občas jezdím pro vodu. Některé jsou známé, jako třeba ta poustevnická, Ivanova, ve Svatém Janu pod Skalou, ale některé jsou v dlani krajiny ukryté uprostřed stromů. Doufám, že nějaké ještě chrání i tu jihočeskou U Trojice, kde bylo i poutní místo. Její voda je prý léčivá a jisté děvečce zachránila zrak, ale vím i to, že z ní je skvělá káva.

Tak bych mohl dále jmenovat a dělal bych to, věřte, velice rád, protože studánky mají často jména velice půvabná a vlídná. Jasanka, Srdlinka, Nedbalka, Bezdýnka a další, až to na jazyku hladí. V Národním registru pramenů a studánek byste našli bezpočet takových, ke kterým byste se chtěli hned vydat. Tím spíš, že některé jsou opravdu léčivé. Ale přiznejme si, že léčivá je každá studánka, u které v pokoře poklekneme, ztišíme své uchvátané srdce, ochutnáme modro nebe a omyjeme duši tím sluníčkem, které jsme z její hladiny nabrali do dlaní.

ŠŤASTNÁ CHVÍLE

Jako když kapky k stéblům plují

A louka znovu rozkvete

Tvé prsty láskou začarují

A hned je krásně na světě

Studánky touhou přetékají

A poutníkům jdou cesty vstříc

To vědí všichni co tě znají

Jsi šťastná chvíle – co chtít víc

NÁVRATY DOMŮ

Všech vybraných lahůdek bezpočet

zaměníš za studánku

Za malý doušek dětských let

z oprýskaného džbánku

VELIKONOČNÍ PŘÍBĚH

Ten jarní příběh se znovu pravdou stane

O velké noci ho zvony vyzvoní ti

V pokorné chvíli pak potkáš nečekané

A boží ruce lásky tě do náruče chytí

Sejmou tíhu z tvých ramen

Rozkvetou růží planou

Odvalí strachu kámen

A srdce z mrtvých vstanou

PRŮŠVIHY K DOBRÉMU

Tak se mi coby počítačovému neumětelovi už párkrát stalo, že buď nehodou přístroje, nebo mojí nešikovností zmizela z obrazovky několikahodinová, několikadenní, či dokonce vícetýdenní práce. Kdo to zažil, ví, že to by se člověk nejraději oběsil výstřelem z pistole, než vypije jed před utopením v hlubinách. Někdy se sice podaří něco zachránit, ale mne to naučilo nervat si vlasy, vousy, licousy ani nervy a začít co nejdříve znovu – a věřte nebo ne, výsledek byl často lepší než ten předešlý. Jak se říká, nikdy člověk neví, co zlé je také pro něco dobré.

Ve staré Mezopotámii by si můj předchůdce dělal poznámky a vrýval slova na hliněnou destičku. Díky tomu víme, že už více než dva tisíce let před naším letopočtem byl znám princip Pythagorovy a Euklidovy věty, a hlavně písmo. Když někdo přečetl to, co stálo na hliněné destičce, stačilo naslinit prstík, smáznout rýhy a psalo se znovu. Takový požár ve starověkém paláci se stal pro pozdější archeology doslova dobrodiním. Vlastně i knihovnou. Vypálené tabulky byly zachovány a slaveny asi jako později naše Bible kralická. S vynálezem papíru odpadly obavy, že do knihovny povezete trakař plný tabulek. Stejně tak benátští neznámí brusiči skla prodávali po tragickém vypuzení z vlasti z nouze jako hračku benátské trubice, ve kterých se objevily první čočky, a první dalekohled byl na světě. Dovolte však, abych byl osobnější. Letos na jaře jsem konstatoval, že z keříků mých oblíbených žlutých růží zbyly jen suché zmrzlé pruty. Zastřihl jsem je až u země, aby nepřekážely a nehyzdily, a chtěl jsem keřík vykopat. Nějak k tomu nedošlo, a jak to u mě bývá, už jsem na to nevzpomněl. A nedávno jsem nevěřícně koukal, jak z těch trosek vyrážejí nové šlahouny. Růžička přežila i díky té mé liknavosti. Tak jsem si ověřil v praxi, že trpělivost opravdu přináší růže. Asi by člověk neměl hned činit nezvratné závěry. Měl by být trpělivější k sobě i okolí. Chce to, aby nás občas někdo ve víře povzbudil. Ale nezvratných skutečností je asi podstatně méně, než se domníváme. Neboť jak praví jiné moudré čínské přísloví, trpělivost mění morušový list v hedvábí.

O DUZE POZNÁNÍ

Co bylo nebude a co nebylo bude

Z věcí jsou zázraky a jeden střídá druhý

Okouzlí bohaté a stejně tak i chudé

Neb lidské poznání má váhu krásné duhy

Je více žárovka anebo to nač svítí?

Pluh nebo vysílačka co volá SOS?

V děravých kapsách času se všechno nezachytí

A marně licitovat když včerejškem je dnes

NOC ČARODĚJNIC

Má milá dneska nemá stání

Ohýnky v očích a košťátko si hledá

Miluju její čarování

Vylétne nocí a zastavit se nedá

Násadu mezi stehna dá si

Výskne a mizí kdesi v dáli

Od plamínků jí chytnou vlasy

Od vlasů srdce a to mě spálí

NOC ČARODĚJNIC
(KORONAVIROVÁ VERZE)

Už letí Koště k stehnům tisknou

Už je mám holky nad pastouškou

Semtam čarují semtam výsknou

Všechny však jak se patří s rouškou

Na nebi plameny se točí

Neklidně spí pod střechou stájí

Pod houní nejistot kůň i kočí

Usnuli v dubnu vstanou v máji

NA ROZLOUČENÍ, MÝ POTĚŠENÍ...

Pomalu doznívá noc čarodějnic, na kopcích uhasínají ohně a u májek na návsích nové zažíhají. To aby hřály chasníky, hlídající ten krásný symbol máje, měsíce lásky. Jak jsem se dočetl, máje se staví už celá staletí a naši předkové jimi vítali jaro. Především to ale byla oslava mládí, lásky a plodnosti. Většinou směli májku chystat jen svobodní mládenci. Porazili v lese smrk a zbavili ho až do špičky kůry. Zatím ve vesnici upletly dívky na vdávání věnec a ozdobily jej květy. Chlapci přinesli kmen do vsi a pod jeho vrchol pověsili věnec, nakonec byl kmen vztyčen a mládež okolo něj tančila. Zelený vršek symbolizoval život, který vzejde ze spojení obou pohlaví.

V Bavorsku je znám stužkový tanec, při němž dívky a chlapci drží stužky přivázané k věnci. Při každé otáčce se k sobě přibližují blíž a blíž. Snad i proto mravokárci považovali májku za „věc nestydatou a nekřesťanskou“ a snažili se ji zakázat. Na Šumavě býval spojen s Letnicemi starý zvyk, že chlapci posadili děvčata do vozíků a běželi s nimi k májce o závod. Někde se konaly „májové půjčky“ či „dražby“ děvčat chlapcům. Vydražená dvojice spolu musela zůstat rok, což často končilo svatbou. Není divu, že se zvedly májky k obloze i v písničkách, Určitě vás hned také napadne: „Na rozloučení, mý potěšení...“ Jinde se v noci na prvního máje vysypávaly cestičky třeba pilinami od domu milého k domu milé a mnohdy to pak bylo pro ostatní zajímavé překvapení.