Patnáct set mil

od Slunce

Text copyright © 2021 by Jonathon A. Garza

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Silvie Mitlenerová, 2026

Cover © Barbora Žižková, 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7146-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-7147-9 (mobi)

Všem queer snědým klukům, kteří ještě čekají na možnost rozkvést.

Quisieron enterrarnos, pero no sabían que éramos semillas.

Poznámka autora

Chci, abys věděl*a, že na stovkách stran této knihy najdeš hodně radosti. Opravdu hodně moc. Nalezneš v ní cestu ke zjištění, jak přijmout nečekanou lásku a to, kým jsi; oslavu těch, kteří obdivují a přijímají každou naši část; a – smím-li být na vteřinu tak smělý – je fakt zábavná.

Choval bych se ale nezodpovědně, kdybych tě nechal začít číst, aniž bych zmínil smutek – ten totiž hraje v románu taky důležitou roli. Julesův příběh se v mnoha aspektech podobá tomu mému. Strachy, skrývání, naděje, že jednou bude někde tráva zelenější. S tímto na paměti přijdou témata, na která bys měl*a být připraven*a, například fyzické týrání a jeho vliv na duševní zdraví, homofobní užití jazyka a vynucený coming out.

Nehodlám ti tvrdit, že „se to ale stane jenom jednou“ nebo že „to není bůhvíjaké drama“, protože zaprvé to nemusí být nutně pravda a zadruhé pro ty z nás, kteří si prošli týráním nebo traumatem, žádné měřítko neexistuje. Neznáme nic jako „tohohle zvládnu přibližně tolik“. Známe jenom „tohle je spouštěč“.

Mnoho scén v této knize ve mně vyvolalo hluboké, emotivní reakce – jak při psaní, tak při opakovaném čtení. Tenhle příběh je osobnější, než jsem si kdy uměl představit při tvorbě prvních verzí, a značnou jeho část jsem nikdy neměl prostor zpracovat. Všechno tohle neříkám proto, abych umenšil krásu dříve zmíněné radosti, kterou v něm najdeš, ale abych připomněl skutečnost, že pro queer lidi jiné barvy pleti než bílé, pro queer Latino lidi a mexické Američany a Američanky se radost silně pojí s traumatem. Dvě strany mince našeho života.

Jakožto pisatel slov tvořících tuto cestu tě proto prosím: učiň mi laskavost a zkontroluj, jestli jsi v pohodě, než začneš. Chci, abys věděl*a, že se nic neděje, jestli na tuhle knihu zatím nejsi připraven*á. Nic se nestane, ani jestli nebudeš nikdy. Nezlobím se na tebe. Te lo prometo y te quiero.

:-* Jonny

Poznámka překladatelky

Partička kolem vypravěče Juliána Luny vzhledem ke svému původu volně užívá různá španělská slova a krátké fráze. Na konci knihy najdete stručný slovníček, kde jsem ta běžně neznámá přeložila nebo se je pokusila vysvětlit.

Kapitola první

Zatímco tupě zírám na stranu osmdesát sedm v učebnici Základy fyziky, hlavou se mi honí jediná otázka: Proč jsem, do prdele, nechal kamarády, aby mě donutili se na tenhle předmět přihlásit? Na matiku jsem úplný dřevo a na přírodní vědy ještě hůř, takže mi vylučovací proces mohl napovědět, že od předmětu, kterej je doslova tou nejhorší kombinací obojího, se mám držet fakt hodně daleko.

„Bude to vypadat dobře na tvojí přihlášce na Kalifornskou univerzitu,“ mumlám si a napodobuju Itzelin vševědoucí hlas. Vážně jsem jí dovolil mě přesvědčit, že zapsat se na pokročilou fyziku je dobrej nápad.

Nátlak kamarádů je perra.

Po nejmíň produktivní hodině svýho života, kdy jsem uvažoval, jak dlouho by ta kniha asi hořela, otevřu snapchat a vyfotím si domácí úkol rozloženej na posteli. Přidám popisek zachraň mě a zvětším písmo na maximum, abych tomu dodal důraz. Pošlu to Itzel. Vzhledem k tomu, že to byl její nápad, může mi snad aspoň poradit nějaký řešení.

Odstrčím učebnici i papíry stranou a při čekání na odpověď v duchu rozvažuju, co ještě zbejvá udělat ze všech domácích úkolů na dnešní večer.

Popadnu výtisk Sto roků samoty ve španělštině a nalistuju stránku s ohnutým rohem, kde jsem přestal. Bezmyšlenkovitě si při čtení pobrukuju s playlistem takovýho toho nenáročnýho lidovýho popu, líbivejch španělskejch songů. Docela bych si tu přál mít pár kousků manga con chile y limón, aby ta Latino estetika byla kompletní.

Ten román se mi líbí. Asi jako Dickensův Příběh dvou měst, prostě ten typ „staří spisovatelé, co se strašně rádi poslouchají“. Něco na tom, jak se stovky stránek mele o dětech, vnoučatech a pravnoučatech Josého Arcadia Buendíi, až zapomínám, kdo ještě žije a kdo už ne a kdo s kým spí, nutí člověka číst dál a dál. I když ve světě omezenýho počtu znaků na twitteru a vyumělkovanejch popisků na instagramu se takovej styl zdá vlastně irelevantní.

Dočtu jednu poslední vysvětlivku, telefon pode mnou zavibruje a otevřu si Itzelinu odpověď: obrázek jejího hotovýho domácího úkolu – okamžitě si pořídím screenshot – a video vzkaz.

„Ze školního roku ještě neuběhnul ani měsíc a ty už se ztrácíš? Tohle je naposledy, Juliáne Luno. Příště nebuď tonto a nečekej do neděle do večera, než se do toho pustíš, protožes musel, co já vím, asi podvacátý sjíždět celou debilní Selenu. Jo? Jo. Miluju tě, mi pendejito. Zejtra se uvidíme!“

Její rejpání ignoruju a otevřu si fotky. Najdu si ten snímek obrazovky a co nejrychlejc přepíšu její výsledky na svůj papír. Ani se nepokouším pochopit, jak se k těm odpovědím dostala. To můžu udělat zejtra. Zrovna teď ze všeho nejmíň potřebuju, aby sem vpadnul táta a viděl, jak si opisuju úkol od kamarádky.

Tím jsem zvládnul úkoly na víkend a vracím se do appky nahrát odpověď. „Jo, Itzel, já jsem tady tonto.“ Odmlčím se a shrnu si kudrnatou ofinu do čela. „Jestli já jsem tonto, tak proto, že jsem se od tebe, Rolieho a Jordana nechal přesvědčit, ať si zapíšu fyziku místo pokročilý biologie. Mohl jsem teď zrovna vybarvovat rostlinnou buňku!

A uzavřeli jsme dohodu,“ dodám, čímž smetu ze stolu její hrozby. „Tvrdilas, že když si s váma všema zapíšu tenhle předmět, pomůžeš mi, až nebudu chápat ty pinche úkoly. Přestaň se tvářit, že jsi tu první den, a předstírat, žes vůbec netušila, že se to bude dít v jednom kuse. Každopádně díky za pomoc, jako vždycky. Jsem unavenej, takže jdu mimis. Te quiero mucho. Ráno se uvidíme.“

Poté, co si tak na půl ucha poslechnu její další odpověď („TAKŽE POSLOUCHEJ, COÑITO,“ a „zejtra u oběda si to všechno projdeme, abys příště nemusel podvádět“), odhlásím se ze snapchatu a nastavím si všech pět ranních budíků označenejch různejma stupněma naléhavosti: začíná to despierta baboso, potom vím, že jsi vzhůru a jenom se válíš, a nakonec OKAMŽITĚ VYSTŘEL Z POSTELE. Pak vstanu, nastrkám si do tašky učebnice a notebook, zhasnu v ložnici, svlíknu si mikinu UCLA, bezstarostně ji mrsknu někam směr skříň a sebou hodím zpátky na postel.

Jako obvykle se devadesát vteřin napůl upřímně pokouším usnout, načež se vrátím k telefonu a začnu projíždět instagram. Pár selfíček Itzel, náhodnej člověk, náhodnej člověk, náhodnej člověk, a… ty jo. Skoro nahej Maluma. Hned si udělám screenshot.

Další minuta skrolování, až se zastavím u Jordanovy fotky z minulýho tejdne s hashtagem #ThrowbackThursday. Pochází z posledního zápasu juniorskýho školního fotbalovýho týmu v našem prváku. Oba se držíme kolem ramen s Itzel a Roliem – chodili nás povzbuzovat na každej domácí zápas za poslední tři roky.

Itzel Santos je jedna z nejhezčích holek ve škole. Takovej ten typ jako Selena Quintanilla nebo Kali Uchis (což je podle mě nejkrásnější typ krásy, z čistě pozorovatelskýho hlediska). Taky je to moje nejchytřejší spolužačka. Táta si chvíli myslel, že spolu chodíme, a nepamatuju si, že bych na něj kdy udělal větší dojem. Celý měsíce mi trvalo, než jsem mu to vysvětlil.

Rolie de Leon, nebo někdy jenom Roe – ve skutečnosti se jmenuje Rolando, ale odjakživa to nenáviděl – je o dobrejch dvacet čísel vyšší než já a trochu oplácanej. Ale mně se to líbí. Jednou během vejletu na pláž jsem použil jeho pancita jako polštářek. Nejlepší. Šlofík. V životě. A puro güero. Polovinu roku vypadá spíš rudej než hnědej. Taky je to největší introvert naší party, ale úplně magneticky k sobě přitahuje lidi. A navíc: jen se zkuste nezamilovat, až začne zpívat „Volver, Volver“.

Civím na fotku a vzpomenu si, jak jsme strávili celej semestr ve stejnejch pokročilejch předmětech, než fotbal svedl dohromady mě a Jordana Thomase. Když jsem trochu moc dlouho ulpěl pohledem na Treyi Guerrerovi při převlíkání a celej tým začal mlít hovadiny, Jordan se postavil za mě. Nedloubal do mě, ať přiznám, že jsem gay. Od samýho začátku mě vzal takovýho, jakej jsem.

Od tý doby se pohybuje v mým životě. Je tu vždycky, když potřebuju někoho, kdo mi řekne, ať mávnu rukou nad čuráctvím svejch spoluhráčů, nebo někoho jenom prostě tak na pofel. Málokdy se o víkendu stane, že bychom netrénovali, nehráli videohry nebo si vzájemně nepomáhali s domácíma úkolama.

Dvakrát ťuknu na naši pofotbalovou vzpomínku, protože když ji postnul poprvý před pár dnama, nepodařilo se mi ji lajknout, a zavřu appku. Cílem je pro dnešek ukončit ničení vlastní sítnice. Nutně potřebuju zalízt do postele.

Různě se převracím a převaluju a nemůžu najít ideální polohu na usnutí. Hlavně teda nemůžu dostat z hlavy Malumu bez trička. Nemůžu ho dostat ani z dalších částí těla.

Mrknu na telefon, kolik je hodin: 1.28. Toho, že teď ještě nespím, budu litovat. Ale když si představím sebe a Malumu na soukromý jachtě někde v Karibiku… oblečení nepovinný a silně nedoporučený…

Spánek ještě pár minut počká.

***

„Co si mám dneska oblíknout?“ zeptám se nahlas sám sebe a prohlížím si skříň plnou lesně zelenejch, námořnicky modrejch a bílejch košil. Předstírám, že pravidla oblíkání v katolický škole neničí můj smysl pro módu.

Tak asi tohle. Vytáhnu tmavozelenou společenskou košili. Rozhodnutí se zakládá čistě na skutečnosti, že je ze všech nejmíň zmuchlaná a já jsem dneska ráno moc línej na žehlení.

Trochu si ji vepředu uhladím rukama a můžeme jít. Přidám tmavomodrý plátěný šortky pár cenťáků nad kolena – hezky mi zdůrazňujou zadek vypracovanej fotbalem. Vzhledem k tomu, že se tyčím do ohromujícího metru sedmdesát, byl to prakticky jedinej sport, ve kterým jsem mohl tátovi splnit přání a nějak vyniknout.

Prstama si projedu vlnitý vlasy v barvě mezi černou a hodně, hodně tmavě hnědou od slunce a slaný vody. Pokouším se dosáhnout ideální míry rozcuchanosti, která by hlásila „cool“, a ne „zrovna si zašukal“. Pak popadnu batoh a vklouznu do mokasínů.

„Buenos días, mi’jo,“ zahuláká táta, když slyší, že se dveře mýho pokoje otevřely.

„Dobrýtro, tati,“ odpovím mu v kuchyni. Podá mi tortillu se smaženejma fazolema, avokádem a plátkama jalapeños a cestovní hrnek s pomerančovým džusem.

Táta mě párkrát poplácá po zádech, a pokud si všimnul, jak přivírám oči a v místech dopadu jeho ruky se mi napínají svaly, a jak ani nedejchám, dokud nepřestane, nijak to nekomentuje. Už moc spěchám ke dveřím, už se nemůžu dočkat, až vyrazím.

Během tejdne se vídáme málokdy, protože pracuje v chemičce hodinu a půl cesty od Corpus Christi a volný dny tráví ježděním pro Lyft a Uber nebo podřadnou manuální prací různě po městě. Jeho nepřítomnost ale není vyloženě nežádoucí.

Náš vztah byl vždycky jako na houpačce. Někdy se nám vede dobře a ne že bychom vůbec nevycházeli. Nedokázal bych ho nemít vůbec rád. Nicméně nikdy nejde daleko pro kritiku a většinu dní mezi náma panuje hmatatelný napětí.

Nemluv jako pinche baba, napomenul mě, když zaslechnul, jak facetimuju s Itzel.

A než jsme vyrazili na pohřeb abuelity, řekl mi: Ne aby ses tam choval jak chillona. Jeden příklad za všechny, kdy mě varoval, ať neprojevuju žádný emoce, který by ho mohly zahanbit.

Nebo ty vzácnější okamžiky, kdy dojde na fyzickej kontakt. Jako na Itzelině quinceañera, kde mě našel v rohu tanečního sálu, jak se bavím s jedním jejím bratrancem, přesně ve chvíli, kdy se jeho ruka dotkla tý mojí. Když jsem druhej den vysvětloval na fotbalovým tréninku ty modřiny, musel jsem slušně zapojit fantazii.

Protože on to ví. Věděl, že jsem gay, ještě než jsem na to přišel já sám. Ještě než jsem věděl, co to znamená. A nehodlá mi dovolit, abych si to přiznal. Hodlá zajistit, abych tuhle součást svý osobnosti nenáviděl.

Sedmnáct let tlaku na to, abych úzkostlivě hrál heterosexuálního macho mexicko-americkýho mladíka. Všechno ve jménu otcovský lásky a péče.

Ještě rok. Pak maturita a běžím si koupit jednosměrnou letenku na vejšku do Los Angeles. Trochu odstup nám oběma rozhodně prospěje.

Kapitola druhá

Když dorazím do areálu školy, Jordan a Rolie se naplno věnujou chismeando s Itzel. Vykládá zas o nějakým víkendovým dramatu, co jí vstoupilo do života, opírá se o Rolieho auto a snaží se říct toho co nejvíc, než se bude muset nadechnout. Zahnu na svoje obvyklý místo vedle Jordanova džípu a pečlivě zaparkuju svůj tmavočervenej pick-up od Forda, co je starší než já. Dostal jsem ho k šestnáctinám od táty a güelo; dali ho do pucu, kompletně včetně funkční klimatizace a sterea s bluetooth rozhraním.

Táta přísahá, že skutečný chlapi jezděj v dodávkách. Slouží to jenom jako symbol jeho snahy udržet mě v mezích heteronormativity. Musím ale přiznat, že tu káru miluju víc než většinu věcí v životě.

Jakmile vystoupím, Itzel mi nacpe do obličeje svůj mobil a ukazuje mi příspěvek na instagramu, co včera pozdě v noci zveřejnil její expřítel. Rolie si zároveň z mýho ramene udělal područku a vyptává se, jestli si může ověřit odpovědi na náš odfláknutej domácí úkol, a Jordan si zamlouvá zbytek mýho pomerančovýho džusu. Vezmu si od Itzel telefon, Jordanovi podám hrnek a otočím se na místě, abych umožnil Roliemu přístup do svýho batohu.

Tihle tři mi fakt hodně pomáhají zlepšit se v multitaskingu.

„Hele, pít ze stejnýho hrnku s někým dalším prakticky znamená, že se líbáte,“ upozorní Itzel Jordana při prvním hltu. Rolie se pokusí zadržet uchechtnutí.

„Nežárli, že jsem se muchloval s Lunou dřív než ty,“ škádlí ji Jordan.

„No přesně tak. Žárlím strašně moc,“ odsekne ona. Chytne mě za ruku a přitáhne k sobě. „Jules je můj. Dej si odchod.“

„Všichni už jsme někdy pili ze stejnýho hrnku,“ připomenu jim a snažím se z toho rozhovoru vybruslit. „Zas o tolik nejde.“ Naštěstí nestojím k nikomu z nich čelem. Jinak by viděli, jak mě tím komentářem Itzel zaskočila úplně nepřipravenýho a jak mě ještě víc rozhodila ta Jordanova odpověď.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mě Jordan nepřitahuje. Zabouchnout se do tak mužnýho, snědýho, hot hetero týpečka hraničí s opravdickým klišé. Má maličko přízvuk – směs vyrůstání v Houstonu až do osmý třídy a pravidelnejch výletů za zbytkem rodiny v Jižní Karolíně a Georgii. To, jak vypadá s těma nadejchanejma vlnama, s neutuchajícím úsměvem, se stříbrnejma peckama, který si každý ráno před vyučováním vyndavá… a ty atletický nohy, na který bych zíral celej boží den, kdyby na všech hodinách neseděl za mnou.

Vím ale, že se nikdy nic nestane. Zaprvý: protože ani trošičku, vůbec v žádným vesmíru nejsem otevřeně gay. A zadruhý: Jordan je bez nejmenších pochyb hetero.

Ale nikomu neublíží představit si trochu mazlení. Koneckonců s tím přišel on.

„Díky, Roe,“ řekneme s Itzel jednohlasně, když nám podrží dveře. Martinova katolická bejvala před několika desetiletíma mužskej klášter, ženskej klášter nebo něco takovýho. Teď mrtvý rasistický jeptišky straší a terorizujou svůj domov proměněnej na střední školu pro neprivilegovaný (čti: snědý a černý) teenagery, jejichž rodiny si nemůžou dovolit vypláznout prachy za soukromou školu u svatýho Augustina. Na katolickou školu je tahle dost v pohodě. Většina hodin náboženství se radši točí kolem pomoci znevýhodněnejm lidem a společenský spravedlnosti, než aby se vyjmenovávaly všechny důvody, proč podle knihy Leviticus půjdeme do pekla. Ne že bychom tu neměli pár agresivně věřících, ale po několika napjatejch debatách během hodin na téma, proč kondomy rozhodně nezničí křesťanskou společnost, se různí lidi s různejma filozofiema dohodli na dodržování určitýho odstupu.

Vždycky jsem zastával názor, že ranní hodiny v pondělí by neměly existovat. Zarytě proti. Aspoň mám nejdřív ty jednoduchý: španělštinu, angličtinu, občanku. Pak ale přijde matika a ze směsi toho, že nikdy nevím, co se děje, a že se čím dál víc nemůžu dočkat oběda, vyleze nejmenší možná produktivita.

„Konečně,“ vzdychnu, když zazvoní, a vyskočím z lavice.

Spěcháme do jídelny a já se držím pár kroků před kamarádama. Za dveřma se od nich oddělím a zamířím do vegetariánský fronty. Vždycky se můžu spolehnout, že bude kratší než ty obyč, co se jima probíjejí oni tři.

„Luno,“ slyším Jordana. Blíží se s kelímkem k nádobě s ionťákem. „Itzel a Rolie stáli někde za mnou ještě s Lou. Prej si nás najdou u stolu.“

Přikývnu a jdu za ním ven na naši obvyklou lavičku.

Itzel sedí mezi Jordanem a mnou a Roe s Lou si kecnou na druhou stranu. Spoluhráči z fotbalu, pár děcek ze studentskýho spolku a několik kamarádů kamarádů zabere zbylý místa.

„Julito, ty prostě musíš bejt jedinej, co půjde do tý veganský fronty,“ posmívá se mi Lou. Je to naše přední chingona, něco extra, velká osobnost, devadesát devět procent času je jí až moc a není to úplně taková kamarádka jako ty ostatní, ale pokud jde o školní život naší grupy, její přítomnost to vždycky tak nějak okoření. „Jako fakt, ty si vážně myslíš, že zachráníš všechny kuřátka a selátka nebo co?“

„Je to vegetariánská fronta, Lou,“ opravím ji. „Zatím nemám dost silnou vůli vzdát sejra.“ Před několika lety mě k smrti vyděsil pohled na kravskou hlavu usazenou na kuchyňský lince u mojí abuely. Od tý doby jíst zvířata naprosto ztratilo na přitažlivosti. „Navíc nemusím půlku pauzy na oběd strávit ve frontě na nezajímavý záhadný maso.“

Rolie se zahledí na sousto kuřecího řízku na vidličce a pak pokrčí rameny. „Nechápu, jak to dělá. Já bych nevydržel bez carnitas nebo asada ani den.“

„Tak rozhodně dělal ty tacos s jackfruitem, který chutnaly, přísahám, přesně jako – možná i líp – jakýkoli kuře, co jsem kdy jedla,“ namítne Itzel. „Jo, a tamty… co to bylo, Julesi? Chiles rellenos s černejma fazolema a sojrizem, cos nám dělal pár měsíců zpátky. To mi změnilo život.“

„Sakra. Tak díky vám všem za pozvánku na všechny ty jídla od šéfkuchaře Julita v Cocina Cochina,“ nasupí se Lou. Urazila se, že nebyla součástí žádnejch plánů s jídlem zdarma. „Měla jsem si udělat rezervaci?“

„Lou, zvali jsme tě mockrát. Dveře jsou pokaždý otevřený,“ odpovím jí.

„Mil gracias, chiquis.“ Usmívá se přinejlepším napůl upřímně. „No, pojďme k něčemu důležitějšímu. Táta jede tenhle víkend do Valley navštívit tía nebo prima nebo abuela nebo koho. Co takhle úplatek? Můžu poslat bráchu, ať nám koupí nějaký pivo a chlast. Roe, ty řekni tomu svýmu. Juliáne Ramsay, quieres cocinar para nosotros, porfa?“

„Nepřipadá v úvahu, že bych vařil večeři pro celou grupu, Lou.“

„Mhm, dobře. Ale i tak, párty tenhle víkend u mě. Julesi, jestli chceš sýrovou pizzu nebo, como que, tofu, sežeň si to sám.“ Nevšimne si, jak obrátím oči v sloup. Dál si mě nevšímá, aby mohla probrat podrobnosti blížícího se večírku a třikrát si zkontrolovat make-up, než je načase vrátit se do třídy.

Náboženství ubíhá asi tak rychle jako ledovec a fyzika je nepřekvapivě ÚPLNĚ NEJHORŠÍ. Ekonomie jenom o maličko snesitelnější, například proto, že se člověku uleví, že už má tenhle den skoro za sebou a snáz se mu provozuje denní snění, aniž ho přistihnou. Trvá sotva dvě minuty, než mi vypne mozek, a po zbytek hodiny zírám z okna.

Teda dokud nevyskočím, protože se mi zdá, že se mi něco vrtí v uchu, a musím vynaložit veškerý úsilí, abych ze sebe nezačal sypat ošklivý nadávky.

„Všechno v pořádku tam vzadu?“ zeptá se pan Ruiz. Přitom se neobtěžuje odtrhnout oči od promítacího plátna a svojí prezentace.

„Jo,“ odpovím rychle. „Já, no… myslel jsem, že vidím nějakýho brouka.“

Dávej pozor, Luno, naznačí Jordan rty, když se otočím a zle se na něj podívám.

Pinche mamón.

***

„Pláž?“ zeptá se Jordan Itzel a mě cestou ke skříňkám. Od chvíle, kdy si Rolie jako první ve druháku udělal řidičák a pořídil auto, se tahle patnáctiminutová jízda ze zálivu Oso Bay, kde máme školu, na pláž McGee stala naší tradicí. Hlavně v takhle krásnejch slunečnejch dnech. Až natolik, že já, Jordan a Roe jsme si vloni začali nechávat ve skříňkách nějaký koupací bermudy a Itzel pár bikin.

Oba nadšeně přikyvujeme a spěcháme se balit. Popadnu všechny knihy a složky, který budu dneska večer potřebovat, a jedny ty vínový šortky s dvanácticentimetrovým vnitřním švem, co jsem si koupil na ASOSu, a běžím za nima. Společně jdeme k autům.

„McGee, Rolie!“ zakřičí Itzel, když ho uvidí vycházet z hudebního sálu ze zkoušky mariachi.

Vytrčí oba palce vzhůru. „Dohoním vás na Sonicu!“

To je krok číslo jedna ke každýmu skvělýmu odpoledni na pláži: Sonic Drive-In. Všichni si objednáme to největší pití, co mají, a střídáme se na jejich trošku provizorním záchodě vzadu, kde se převlíkáme. Krok dvě, zůstat na Ocean Drive celou dobu směrem do centra, k mrakodrapům One Shoreline Plaza a obloukovýmu mostu, ale ne až tak daleko. Jenom do místa, kde se z Drive stane Shoreline a přímo tam je vlez na pláž.

Dalších několik hodin strávíme chillováním na pláži. Různý odstíny naší kůže od hnědý po černou se do odchodu ještě zvýrazní. Kromě Rolieho, ten nejspíš skončí jako rajče, jestli se okamžitě nenamaže krémem. Jordan s sebou vzal bluetoothovej repráček a míč na volejbal. Okamžitě pustí Megan Thee Stallion (jak on vždycky říká, svou budoucí manželku), zatímco my s Itzel si fotíme selfíčka a smějeme se Roliemu, že mu zamrzne mozek, jestli bude tu svou Ocean Water tak hltat. S Jordanem trénujeme házení křupek jeden druhýmu do pusy, dokud se neotevře volejbalový hřiště, a pak celý odpoledne hrajeme dva na dva a užíváme si jasnýho slunce a slanýho vzduchu.

Tyhle okamžiky si uchovávám v paměti. Ty, kdy se můžu v blízkosti Itzel, Jordana a Roea přestat kontrolovat, a dokonce to platí i pro Lou. Když neřeším svoje gesta rukou nebo tón hlasu. Nebo když můj zrak náhodou přistane na přitažlivým klukovi, co jde kolem. Když záleží jenom na tom, že tohle jsou moji kamarádi a právě zažíváme nejlepší chvíle v životě.

Nevím, jestli si uvědomujou, jak moc se za ty léta spolíhám na jejich přátelství. Na něco tak jednoduchýho, jako že ignorujou drby nebo stojej při mně, když mě někdo uráží nebo se zkouší chovat jako debil. Nepochybuju, že mají nějaký vlastní podezření o mojí sexualitě, ale moc jim děkuju, že mě nechávají rozhodnout se, kdy, kde a jak se s tím srovnám a vyslovím to nahlas.

Kapitola třetí

Hlubokej nádech. Hlubokej výdech. Oči přilepený na zpětný zrcátko.

Čas se zklidnit.

Vycentrovat.

Srovnat.

Tenhle rituál v nějaký podobě existoval od chvíle, kdy lidi začali upozorňovat na určitý moje projevy chování, který nebyly striktně maskulinní. Takhle jsem se držel na uzdě a zajišťoval, že Jules-gay zůstane bezpečně pod zámkem. Obzvlášť po několika hodinách s mejma třema nejbližšíma kamarádama, kdy si nedávám až tak pozor na to, jak se chovám.

Zvyknul jsem si opakovat to denně cestou do školy, kde výrazně stoupá šance, že na mě někdo zavolá „buzno“ nebo „joto“. A taky to předchází každý interakci s tátou. Nebo jako teď, když se vracím domů ke güelově dodávce zaparkovaný na příjezdový cestě.

Nemyslím si, že by mě děda někdy nenáviděl. Ale stejně jako jeho zeť je to „prostě chlap, den stráví tvrdou prací, večer rozporcuje kozu a do mrtě ji využije na večeři, k Vánocům si přeje nářadí“. Poslední, co bych chtěl, je zklamat ho nebo narušit náš vztah jenom proto, že jsem trochu jinej prostě chlap.

Vzduch zaplní vůně hořícího dřeva a masa a já ucejtím, jak mi kručí v břiše. Sice jsem fakt oddanej životnímu stylu býložravce, ale lhal bych, kdybych tvrdil, že se mi nikdy upřímně nezasteskne po grilovačce. Jako možná jsem vegetarián, ale pořád jenom člověk.

Cestou dovnitř zavolám na güela, jenže odpovědí je pouze ticho. Asi je pořád venku.

Rychlá sprcha, ať se zbavím plážovýho odéru, a zamířím k jídelnímu stolu. Nandám si airpody, rozložím si zbytky domácích úkolů a ponořím se do toho. S očima přilepenejma ke knihám a papírům nepostřehnu, že güelo vešel zadníma dveřma, ovšem silná vůně fajitas moji pozornost upoutá.

Usměje se a začne něco říkat, já ale vidím jenom pohyb rtů.

„Lo siento, güelo,“ vytáhnu si sluchátka. „No pude oírte. Poslouchám muziku.“

„Ay, bueno, mi’jito. Se me olvida que son wireless.“ Poplácá mě po zádech a rozcuchá mi vlasy, takže na mně ulpí vůně uhlí a ohně. „Večeře už je skoro hotová. Asando setas y chiles para ti. V H-E-B měli ty houby, co máš rád, ty dlouhý, bílý, más feo, ale na grilu dobrý. Tvoje sestra je venku. Řeknu jí, že už jsi doma.“

Zavřu notebook i knihy. Jestli je tady Xochi, není moc pravděpodobný, že bych v nejbližší době zvládnul udělat nějaký další úkoly. Vejde dovnitř se skoro prázdnou lahví vína v jedný ruce a poloprázdnou sklenicí ve druhý.

Jo. Domácí úkol se odkládá.

Rozběhnu se starší ségru obejmout. Je sotva o pár čísel vyšší než já, má dlouhý tmavohnědý vlasy a hnědý pihy od slunce.

„Byla ta lahev plná, když jsi přijela?“ Ani se nenamáhám zakrejt pohrdání.

„Te lo sico,“ zasyčí ségra. „Si to zkus, udržet osmadvacet dětí ze školky osm hodin naživu, ’manito. Tohle je selfcare.“ Usadí se na gauči a poplácá místo vedle sebe.

Xo se v létě přestěhovala zpátky do Corpusu, po čtyřech letech na Texaské univerzitě v San Antoniu a třech letech v Miami, kde pracovala pro Učte pro Ameriku. Ne že bych jí to někdy takhle řekl, ale domů by se vracel jenom idiot. Chápu, že Florida skončí do pár let pod vodou, ale stejně. Já teda tuhle chybu určitě neudělám.

„Ale zapomeňme na ně,“ pokračuje Xo. „Pověz mi, co je novýho u tebe, ’Lito. Neviděla jsem tě už pár tejdnů. Škola v pohodě?“

„Škola je paráda,“ ujistím ji, zatímco si dolívá. Zeptá se, jestli se nechci přidat. Odmítnu – pořád ještě jedu na cukru z tý veliký hroznový ledový tříště, co jsem si dal předtím.

„A žádosti o stipendium už máš vyplněný, že jo?“

„Pokud se nevynoří ještě nějaký jedno zajímavý, zbejvají mi už jenom dvě nebo tři.“ Díky bohu. Tři měsíce pátrat, jak sehnat peníze na vejšku s Itzel, Jordanem a Roem, nebyl zrovna můj plán, jak strávit léto před posledním ročníkem střední.

„Dobře.“ Usrkne ze sklenice. „A Papi? Jak si vedete?“

Xo vždycky můj vztah s tátou chápala spíš povrchně. V posledních sedmi letech sice v mým životě moc významně nefigurovala, ale během dospívání mi dělala nárazník. Když na mě táta řval před odchodem do práce, Xo vždycky věděla, kdy na rádiu naladit Britney Spears.

Baila conmigo, ’manito, žádala mě Xo. Nedovolila mi přestat, dokud jsem se nezačal zase usmívat. Dokud neobdržela fyzickej důkaz, že se mi vrací radost.

I po jejím odchodu určitě nastaly chvíle třeba během Vánoc a letních prázdnin, kdy cejtila to napětí. Dost na to, aby si pořád dělala starosti s naším vztahem.

„Chvíli tak, chvíli tak,“ odpovím. „Neřeš to.“

Vrhne po mně takovej ten pohled. Takovej ten: „Neříkej starší ségře, co má dělat.“

„Budu si řešit, co budu chtít. Ale teď už si skliď ty věci ze stolu. Večeře je skoro hotová y tengo mucha hambre,“ zavyje. „Tomu bys nevěřil. I poté, co güelo odvyprávěl hodně podrobnej příběh o cestě, kterou jedno jeho prasátko absolvovalo ze dvorku na gril.“

***

„Myslíš na ni někdy?“ zeptá se Xo. Společně s güelem mířili ven, ale náš pohled zachytily dva obrázky pověšený na zdi u vchodu. Fotky mámy v nemocniční posteli, jak drží dítě a táta se k nim naklání. Jedinej rozdíl mezi těma fotkama jsou drobný odlišnosti ve vzhledu pokojů a pak to, že na fotce mě jako novorozeněte sedí na posteli taky sedmiletá Xo a kření se do foťáku.

„Ne tak jako ty,“ odpovím. Máma umřela, když mi bylo teprve pár měsíců. Nestihnul jsem si zapamatovat vůbec nic.

Ale myslím. Přemejšlím, jaký by to bylo, vyrůstat s ní a moct ji poznat.

Rád si představuju, že by byla jedna z těch hlučnejch fotbalovejch matek – hulákala by, třásla zvoncem a oblíkala by si na zápasy takový to příšerný, doma vyrobený tričko máma čísla šestnáct. Společně bychom vařili a při každý příležitosti poslouchali Selenu. A mohla by mě podporovat a uklidňovat, když si na mně táta pravidelně vybíjí podrážděnost.

„No, jen tak dál. Určitě byla přesně taková, jakou si ji představuješ,“ řekne Xo. Obejme mě jednou rukou, přitáhne si mě a lípne mi pusu na spánek. „Každopádně už běž, než güelo usne v dodávce. Zavolej, jestli budeš něco potřebovat, jasný? A přijeď na víkend.“

„Přijedu.“ Teď, když se vrátila, jakkoli mi to bude navždycky připadat tan tonto, jsem rád, že tu je a zajistí, že se nezačnu utápět v samotě. A že vím, že si můžu na chvíli odfrknout od táty.

Xo mě štípne do tváře a naposledy mě obejme, než vyrazí za güelem. Oba na mě zamávají od něj z dodávky a güelo před odjezdem přidá pár rychlejch zmáčknutí klaksonu. Jeho ranchera muziku slyším, i když zmizí z dohledu.

Vrátím se zase dovnitř, stojím u zavřenejch vchodovejch dveří a bez energie ségry a güela mě prázdnota v domě tíží. U sebe v pokoji si sundám tričko a hupsnu do postele. Otevřu si notebook a vyjede obvyklý řazení webovejch stránek, například můj tajnej twitterovej účet @andwhataboutittt, kde slídím po hot klucích, tweetuju o Arianě Grande a sleduju pár drag queens a slavný twitterový gaye. Žádný svoje fotky tam ale nedávám. Nikdy. Kdyby sem třeba náhodou zabrousil někdo, kdo mě zná.

Primární twitterovej profil, @laMalaLuna, si pečlivě hejčkám v opačným směru: sleduju jenom kamarády, spolužáky, pár muzikantů a nějaký celebrity a fotbalový týmy. Čistý, nenápadný, nic divnýho. Kromě fanouškovskejch účtů Lil Nas Xe a Franka Oceana toho tam není moc, co by byť v nejmenším odkazovalo k homosexualitě.

V poměru k tajmlajně na @whataboutittt, kde mi běžně skáčou memy s Lady Gaga a Mariah Carey a tweety o tom, jak moc Ryby pláčou a jak málo se Kozorozi o cokoli zajímají, je to obrat o sto osmde. A příležitostně tam na mě vybafne nahá fotka z OnlyFans. Pár vtipnejch screenshotů ze zpráv na grindru. Někdo je fakt vytočenej, protože jeden muj sledujici se snazi navazet do Nicki Minaj. Klasika.

Dokud nedojdu až k výběru fotek od toho jednoho kluka, @sunnysideup213. V popisku stojí: „Zbývá 277 dní do maturity a 0 dní do osmnáctin,“ a za tím je emodži narozeninovýho dortu a balónku. Nepamatuju si, že bych ho sledoval, ale já mám ve zvyku hladově sledovat mraky náhodnejch kluků a nevěnovat tomu moc pozornost. Kdybych měl hádat, tohle jsou jeho maturitní fotky. A buď měl úžasnýho fotografa, nebo je neuvěřitelně fotogenickej.

Obojí. Určitě obojí.

Fotky jsou označený na Venice Beach, což díky Laně del Rey vím, že je v Los Angeles – tím městem jsem už dávno posedlej. Celý léta je můj cíl se tam po střední přestěhovat. Mohl bych tím získat šanci na takovou nějakou osobní pozitivní změnu, bez těch domácích omezení. A trochu závidím tomu klukovi, kterej už tam je.

@sunnysideup213 má na sobě světlemodrou lněnou košili a vypasovaný khaki plátěný kalhoty, ohrnutý pár centimetrů nad kotník. Je to Asiat. Barva kůže se blíží mojí vlastní celoroční snědý. Vlasy má na bocích trochu vyšisovaný stejně jako já, ale nahoře nagelovaný a sčesaný na jednu stranu. Barva očí poměrně tmavá lískooříšková. O něco světlejší než ta moje, která je skoro uhlově černá.

Na prvním obrázku sedí v písku a nohy mu olizuje voda. Na dalším dřepí uprostřed chodníku. Oba ukazováčky míří na foťák a v pozadí stojí řada obchodů. Na poslední fotce ho vidím zase na písku, tentokrát stojí s rozpřaženejma rukama a v každý drží jednu vlajku. Jedna je sytě červená se žlutou hvězdou uprostřed. Možná čínská? Tchaj-wanská? Druhá je duhová vlajka, mírně upravená se dvěma pruhama navíc nad červenou: úplně nahoře je černej a pod ním hnědej.

Do háje. Jak dlouho na ty fotky civím? Usmívám se na něj? Vnímám, jak si v hlavě začínám vytvářet scénáře zahrnující nás dva? Poklepu prstama na touchpad, dokud se obrázek zase nezmenší. Nepotřebuju, aby ten agent z Národní bezpečnostní agentury, co má přidělenej můj notebook, věděl, že jsem tohohle kluka svlíkal očima až nepříjemně dlouho.

VŠECHNO NEJLEPŠÍ! a taky OU JES, ČTVRŤÁCI! napíšu a přidám emodži promoce. Zároveň si představuju, že bych měl odvahu okomentovat, jak dobře vypadá. Pak ten jeho příspěvek ještě lajknu a pokračuju v noční výpravě twitterovým feedem.

Kapitola čtvrtá

Probudí mě notifikace, že uživatel @sunnysideup213 nyní sleduje @andwhataboutittt. A taky mi děkuje za přání k narozeninám. A třetí notifikace, že lajkuje pár mejch tweetů. Hlavně ty, jak si Ariana Grande zaslouží všechno dobrý na tomhle světě a jak bych si to rozdal s Diegem Tinocem.

Pokusím se nepropadat přílišný extázi, ale neexistuje, že bych se zklidnil. Rozhodně tuhle interakci budu nějakou chvíli přehnaně řešit.

Potřebuju se sebrat. On neví, kdo jsem. Já ani nevím, jak se jmenuje. Ale taky… proč v Corpus Christi není žádnej takhle pěknej gay?

Kdykoli si během dne najdu chvilku, projíždím fotky na twitteru @sunnysideup213. Má tam odkaz na instagram, což je skvělý pro další stalkování.

Ale musím si dávat bacha. Jeden špatnej posun palcem a lajkuju fotku z roku 2016. Jako nepřiznanej gay mýval, co se přehrabuje v odpadcích.

Itzel silně plácne do stolu s obědem, aby upoutala moji pozornost.

„AY LA VERGA,“ vykřiknu ve stejnou chvíli, kdy Jordan zařve: „JEŽÍŠI K–“, protože jsem ho z leknutí omylem dloubnul loktem.

„Snažím se z tebe vylomit, cos dostal z písemky z náboženství!“ zaluská mi Itzel u ucha.

„No, tak kvůli tomu jsi nemusela mlátit do stolu. Chíngale,“ remcám a vytahuju z tašky výsledky. „A dostal jsem devadesát šest bodů.“

„Omg, cože? Jak to? Já mám osmdesát devět! Pfff, zasednul si na mě, chápeš?“ Popadne papíry a začne jima listovat. Během čtení pokračuje v nadávkách.

Na schůzce školního parlamentu po vyučování si zase moji pozornost nezaslouží nic a nikdo kromě mýho telefonu. Dokud nezaslechnu pana profesora Hardena, garanta parlamentu, jak si odkašlává. Cejtím, jak mě propaluje pohledem.

Vzhlídnu a zjistím, že předsedkyně Mirella García se na mě dost ošklivě kouká.

„Představujeme návrh, Julesi,“ řekne. Upravený nehty bubnujou do desky stolu a na očích jí vidím, že jestli přišla na schůzku s jistou dávkou trpělivosti, už ji skoro všechnu vypotřebovala. „Vzhledem k tomu, že jsi tajemník, mohli bychom tě bleskově obtěžovat, že bys to zapsal do zápisu?“

„Jo. Jasně,“ odpovím. Překotně si nacpu telefon do kapsy a začnu datlovat s očima přilepenejma k notebooku. Pokouším se nemyslet na to, jak moc mi vadí stát ve středu pozornosti.

Doma pak několik hodin zapomínám na esej o volebním právu, kterou jsem měl začít už minulej tejden. Okno wordu jsem dávno minimalizoval a z displeje září twitter. Lajkovat, retweetovat a komentovat cokoli, co @sunnysideup213 postne, je priorita.

Z týhle posedlosti mě vytrhne cinknutí mobilu.

Zejtra na fotbale, Luno? Piña chce trochu potrénovat na bránu, píše Jordan do naší skupinový konverzace „Itzel y Los Dinos“ (to nenechává nikoho na pochybách, kdo z nás oddanejch fanoušků Seleny naposledy ten chat přejmenovával). Následuje druhá zpráva: Sorry, to nemělo bejt do skupiny.

Džízis, Jordane, odpoví Itzel s několika emodži otrávenýho obličeje, proč mi tady zbytečně rušíš klidnej večer.

Jordan jí to oplatí řadou emodži prostředníčku a zlomenýho srdce.

To zní dobře, napíšu, přidám zvednutej palec a jejich textovkovou bitvu ignoruju.

Super. Čau zejtra, kámo. Pokaždý, když takhle naznačí, že hetero kluk a gay můžou bejt kámoši, musím použít veškerou sílu, abych zahnal plnokrevnou gay implozi.

OMFG pokračujte laskavě v tom sextingu někde jinde, napíše na to Itzel.

Dělám si, co chci, ženská. P. S. jestli nám s Roliem chcete donýst expres ionťák, budu vás navždycky milovat.

Zvážíme to.

Já z vás mám dost, napíšu, jdu spát. Čau zejtra.

MANDE? vloží se do toho Rolie – konečně postřehnul konverzaci. Cože je zejtra? Ionťáky? Jo a dík za pozvání do postýlky Julesi.

Pánská přespávačka u Luny v posteli! Zamlouvám si prostředek, hlásí Jordan.

Itzelina odpověď Potřebuju nový kamarády je poslední, co zahlídnu, než ztlumím telefon a odhodím ho stranou.

Plácnu sebou zpátky do peřin, zírám na strop a pak na zeď vlevo od postele, kde se na poličce nad mojí hlavou tlačí fotbalový poháry a medaile a školní diplomy. Vedle toho visí mexická vlajka. Táta mi ji dal, když jsme šli s Jordanem a jeho rodinou na zápas tohohle nároďáku s Argentinou.

Naproti posteli se nachází pracovní stůl s malou hromádkou učebnic a vedle knihovnička plná veganskejch kuchařek, co mi Xo dovezla před pár lety k Vánocům, když zjistila, že jsem se vykašlal na maso. Nad nima stojí pár klasik: Dům na Mango Street, Babička Ultima a pár dalších zděděnejch po Xo a starších bratrancích a sestřenicích.

Ty, na který nechci, aby se táta ptal, nechávám v krabici pod postelí. Takový víc evidentně gay příběhy. Tam se schovává třeba Probuzení Simona Spiera a Aristoteles a Dante odhalují záhady vesmíru.

Ale ten život tady nahoře jsem vytvořil pro masovou spotřebu. Život, kde vídám Jordana – někdy i Rolieho – se flákat a jistě vystupovat ve svý hetero roli, zatímco já předstírám, že jsem něco, co nejsem. Vídám je vtipkovat a nic tím nemyslet. Někdy přemejšlím, jak by se všechno mohlo změnit, kdybych prošel coming outem. Kdybych si já začal bejt jistej svojí sexualitou. Přemejšlím nad tím, jaký hranice by se báli překročit. A nad možností, že by se se mnou třeba úplně přestali bavit.

***

Připomínka: už nikdy nesouhlasit s poškolním tréninkem s Jordanem a Piñou.

Fotbal v jihotexaským zářijovým vedru smíchaným s vlhkým pobřežním vzduchem je speciální forma mučení. Ani jsem nevěděl, že se dokážu až tolik potit. Cejtím, jak mi slunce, který musí bejt extra blízko Texasu, ještě o pár odstínů ztmavuje kůži.

Piña jde do brány – s jeho metr osmdesát vysokou postavou to je věc, v níž značně vyniká. Křestním jménem se jmenuje Gabriel, ale možná kvůli sportu mu prakticky nikdo neřekne jinak než příjmením. Vedle Jordana je to můj oblíbenej spoluhráč. A oni dva spolu? Nejvíc pochybný hetero týpci, jaký jsem kdy viděl.

My s Jordanem běháme do přímejch soubojů a přepínáme mezi obranou a útokem. Nechci se vytahovat, ale – vážně ve vší skromnosti – udržím krok a předběhnu všechny v týmu. Kromě Jordana, bezpochyby nejsoutěživějšího člověka ve vesmíru, co nastřílí sto jedna gólů ze dvou set, jestli to teda bude potřeba k výhře.

„Díky bohu,“ zafuním, když si všimnu, jak se k tréninkovýmu hřišti blíží Rolie a Itzel s velkejma kelímkama v rukou.

„Dáme si deset minut,“ křikne Jordan na mě a na Piñu a rozběhne se ke kamarádům, aby jim pomohl s pitím.

Jedno mi podá a já se ani neobtěžuju s brčkem a víčkem. Ty mi jenom překážejí. Navíc tohle je nejlepší metoda, jak spolykat i kousky drcenýho ledu. Blaho.

„ZPOMAL. Pinche camellito!“ křičí Itzel a pleská mě do zátylku, protože jí došlo, že jsem za pár vteřin zhltnul polovinu kelímku.

Rychlá pauzička se protáhne na půl hodiny, kdy Jordan a Piña rozebírají nejúčinnější brankářský zákroky. Pak nám Itzel sdělí, že Lionel Messi je bez diskuse nejvíc hot chlápek na planetě a nikdo jí to nevymluví. Následuje rozhovor o tom, jak moc hot je Shakira, protože Rolie nezná rozdíl mezi Messim a Gerardem Piqué, z čehož se nějak vyvine soutěž v břišním tanci na písničku od Shakiry „Hips Don’t Lie“. Snažím se, jak můžu, abych nezíral na Piñu a Jordana, jak se kroutí v bocích, a nenechal si do mozku otiskovat obrázky, jak se jim rýsujou péra. Roeův „pokus, kterej skončil směšným nekoordinovaným hula hoop“ nás všechny povalí na zem, chytáme se za břicho a nemůžeme se přestat smát.

Itzel a já si nakonec sedneme k plotu a ignorujeme kluky, který se začali bavit o něčem souvisejícím s Dallas Cowboys. Ona mi vykládá, jak její máma udělala něco „a to mě tak vytočilo, bože můj“, a pak k nám přijde Piña, nejdřív si otře obličej do spodní půlky košile, čímž ukáže drobnej, ale znatelnej rozdíl mezi barvou kůže na svejch pažích a břiše z pobytu venku, a pak k ní napřáhne ruku.

„Můžem si promluvit?“ zeptá se.

Ona ze sebe vydá něco jako „mm-hmm“ a chytí se ho, aby mohla vstát. On ukáže na druhou stranu hřiště a rozejdou se tím směrem.

„Co se děje?“ zeptám se.

„Piña zve Itzel na školní ples,“ odpoví Jordan ne tak úplně bez smutku v hlase.

„Ale počkej, copak jste se s Itzel neba–“

Jordan Roea utne. „Ne… nebudeme to řešit. Může si dělat, co chce.“

Není tajemství, že Jordan a Itzel po sobě už od prváku čím dál víc pokukujou. Skoro nikdo ale neví, že v létě po druháku spolu párkrát šli na rande, a když jeho rodiče odjeli na dovolenou na loď, ne tak úplně platonicky u sebe přespali. A jak jí Itzelini rodiče zakázali s ním chodit, protože „určitý kluci“ se pro ni tak úplně nehoděj. Hlavně „ten negrito bez španělskýho příjmení“.

Oba se od tý doby vídali i s jinejma lidma, chodili na rande. Ale není těžký si všimnout, že mezi nima něco zůstává. Jiskra, která občas vyšlehne, když je Itzel nejšťastnější. A vypadá to, že Jordanovi nezkazí náladu nic na světě.

„Přemejšlel jsem, že řeknu Carolině z mariachi,“ odpoví Roe.

Skoro mi uklouzne: „Já vím, že lžeš.“