© Jan Moran, 2026

Cover art © Lukáš Tuma, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0278-4 (print)

ISBN 978-80-278-1661-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1662-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1663-7 (pdf)

Mámě, která mě naučila milovat příběhy.

Oliver si dal první pivo vpajzlu, kde jeho otec skončil spodříznutým krkem.

Nebylo nic moc. Na patře mu zůstala surová hořkost po prvním napití apotom prázdnota vústech.

Se zašustěním látky atrochu křivým úsměvem si ke stolu přisedla Nancy. Pokud věděl, bylo jí třináct. Oliver tušil, že vtuhle hodinu už měla za sebou dva až tři zákazníky akaždému namluvila, že to bylo poprvé.

Její pasák ležel venku adusil se vlastní krví. Nancy bez okolků otřela nůž do sukně. Hnědý flek se připojil kostatním. „Napijem se spolu, fešáku? Dlouho jsem tě neviděla.“

Oliver se pousmál tradičnímu oslovení akývl na hospodského. Ten se přišoural. Oliver dopil sklenici apoložil ji na stůl.

„Máš prachy?“

Místo odpovědi položil na stůl minci. „Přines mi něco jinýho. Tohle se nedá pít.“

Hostinský přinesl pivo bledé barvy snízkou, skoro neznatelnou pěnou avermut pro Nancy. Čekal, až dívka vytáhne odněkud čtvrťák, než postavil sklenici na stůl aběhem toho ji pozoroval snapůl chtivým, napůl znechuceným pohledem. Špinavé hadry toho moc nezakrývaly.

Ťukli si anapili se. Oliver chvíli převaloval pivo po patře. Bylo hořké, jak mělo být, azpěny vonělo moře. Lehká slanost zdůrazňovala chuť hořkých pomerančů. Po polknutí cítil měděnou chuť mořské vody smíchané skrví. Znápisu na bednách pochopil, že pije pivo zIslandu. Islandské pivo ještě nepil.

Hospodský měl kontakty na pašeráky, takže skoro každý den bylo kpití něco jiného. Putyka, chytře postavená vpřístavu tak, že se kní dalo zajet lodí, byla vyhlášená tím, že se vní daly ochutnat nevídané věci. Na druhou stranu se dalo snadno přijít oživot.

„Tvoje práce?“ zeptal se Oliver akývl hlavou knedovřeným dveřím. Škvírou bylo vidět temeno ačást obličeje ohyzdného chlapa. Měl po celém obličeji jizvy po neštovicích, hrubě oholenou hlavu adoširoka otevřené oči. Vidět byla jenom bělma. Pod hlavou se vrudé kaluži odrážely lucerny zvenku. Meagles pásl holky, co ho Oliver pamatoval. Vypadalo to, že dneska skariérou skončil.

„Jen jsem ho dodělala. Načnul ho ten úchyl, co předevčírem uškrtil Dorri. Meagles ho chtěl stáhnout oprachy, jakože za náhradu.“ Pokrčila rameny. „Když jsem přišla, měl čtyři rány vbřiše. Ani se moc nebránil, když jsem mu udělala novej sestřih kolem krku.“

Napila se. „Stejně by do rána zhebnul. Aspoň jsem si vzala svý služný.“

„On mu nechal prachy, jo?“ zeptal se Oliver apovytáhl obočí.

„Jasně že ne. Vzal si, co našel.“ Nancy se usmála apřes pár chybějících zubů vypadala na okamžik docela hezky. „Ale já věděla, kam si schovává to hlavní.“

„Takže slavíš,“ řekl Oliver spohledem na vermut. Obyčejně do sebe Nancy lila pivo jako všichni.

„No jó,“ protáhla Nancy. Pila cokoliv, ale nejradši měla sladké.

Oliver hltavě dopil atřískl sklenicí ostůl. Pak mávl na hospodského odalší. „Při tý chuti bys nám měl platit za to, že to pijem,“ řekl mu, když pivo přinesl, předstíraje znechucení. „Jsou to chcanky.“

„Nikdo ti to nenutí, ludráku,“ opáčil nevzrušeně hospodský, sebral prázdnou sklenici aodešel.

Ve skutečnosti mu pivo docela chutnalo.

Nancy se rozhihňala. Vermut začínal působit. Oliver ji pozoroval. Když se smála, občas připomínala obyčejnou holku ipřes všechnu tu špínu. Člověk by izapomněl na nůž ukrytý někde pod záhyby flekatého sukna. Ještěže jsme kamarádi, pomyslel si.

* * *

Dali si ještě pár sklenic aNancy zeskelněly oči. Povídali si ovšem možném.

Se skloněnou hlavou se najednou na Olivera zadívala pohledem, ze kterého neměl dobrý pocit. Sám cítil, že má už upito, avěděl, že se nálada bude horšit. Obvykle to tak bývalo.

„Chceš mě?“ zeptala se. Zvedl hlavu apohlédl jí do obličeje, ale vjejích očích nebyl žádný výraz. Stejně tak se mohla ptát, jestli venku pořád prší. Jenom ruka sokousanými nehty svírající desku stolu nasvědčovala, že na Oliverově odpovědi záleží.

„Nancy…, víš, že jsme kamarádi. Nemám zájem. Seš fajn holka, nechme to tak.“

Nejdřív to vypadalo, že to Nancy nějak okomentuje, ale pak se ruka uvolnila.

„Vypadnem odsud,“ řekla najednou. „Půjdem kFrancouzům, dneska to chci roztočit. Možná tam bude inějakej napudrovanej fešák. Achci tancovat.“

Zvedla se zlavice atrochu se zapotácela. „Aty pojď se mnou, Ollie. Dneska platím, je to na malou Dorri. Ta štětka měla pěknou smůlu, že potkala zrovna takovýho parchanta, tak ať jí aspoň zapijem.“

Otočila se kOliverovi zády avyšla ven.

Oliver pokrčil rameny. Vkapse měl ještě na dvě piva avěděl, že mu to stačit nebude. Na druhou stranu, Nancy byla problémová. Často se opila nebo zfetovala, vyprovokovala rvačku apak ubližovala; sobě nebo ostatním. Uměla obojí. Oliver se snažil zamyslet, ale piva už bylo příliš. Bylo mu to jedno. Dopil, zvedl se ašel za Nancy.

Venku pořád pršelo. Meaglesova mrtvola už zmizela. Podle toho, jak to ve zdejších končinách chodilo, ji někdo stáhl zšatů ahodil do vody… nebo vyvařil na klih.

Francouzská hospoda byla kus cesty, ale alespoň po cestě trochu vystřízlivěli. Bylo chladno, apřestože se zimní období chýlilo pomalu ke konci, jaro ve vzduchu ještě cítit nebylo. Nancy párkrát na mokrých dlažebních kamenech zakopla aupadla do bláta na ulici, pokaždé se však zvedla avrávorala dál. Oliver ucítil jídlo zhospody, kolem které prošli, azakručelo mu vžaludku. Měl hlad, jenže nechtěl říkat Nancy openíze. Naposledy jedl někdy ráno; věděl ale, že pár dalších piv hlad zažene. Po cestě si moc nepovídali, Nancy byla zamlklá. Oliver přemýšlel, jestli se jí dotklo jeho odmítnutí, ale myslel si, že to byl jenom test, ikdyž těžko říct, jaká byla správná odpověď.

Před francouzskou hospodou se válelo pár žebráků. Dveře byly zavřené aza špinavými okny prosvítalo žluté světlo. Oliver otevřel dveře aopatrně nahlédl dovnitř. Občas se stávalo, že někdo hodil do otevřených dveří flašku, tak se vyplatilo nejdřív se rozhlédnout.

Ve srovnání spajzlem vpřístavu šlo ovětší lokál. Po levé straně bar, ukterého bylo narváno vojáky, propíjejícími poslední žold. Před nimi anapravo pár stolů avzadu schody nahoru, kde se nacházely pokoje. Vrohu hrála kapela otřech muzikantech pokus obaladu. Na malém place před kapelou se ploužily dva páry aobčas do sebe vopilosti narazily. Hospoda hučela amuziku nebylo moc slyšet, což produkci spíš pomáhalo. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Vpodniku se dalo iubytovat, pokoje ale využívaly hlavně místní šlapky. Dvě znich zrovna seděly ustolu na klíně zákazníkům anově příchozích si okamžitě všimly. Nepsaná pravidla byla jasná: Nancy si nemohla dovolit přijít do jejich revíru shánět kunčofta, přijít se sOliverem napít ale mohla.

Shora hospody byly slyšet výkřiky předstírané slasti. Dva vojáci se tím směrem podívali; jeden objal druhého kolem ramen, něco mu zahulákal do ucha aoba se rozchechtali. Ve špinavém zrcadle za barmanem se jejich deformované obrazy šklebily aposkakovaly jako vrytmu oplzlé odrhovačky.

Jako doma, pomyslel si Oliver. Nálada se mu začala zlepšovat, jako obvykle, když přišel do hospody.

Sedli si do rohu hned vedle dveří. Nancy mávla na servírku, tak devítiletou hubenou umouněnou dívku, která běhala po hospodě aroznášela pití.

„Pro tebe zas pivo?“ zeptala se Nancy Olivera. „Já si dám bublinky. Ty mi dělaj moc dobře.“

„Jasně. Co tady vlastně mají?“

„Naposled, co jsem tady byla, tak to byly nějaký kukuřičný sračky. Sladký to bylo jak hovno znutrie. Měla jsem ztoho běhavku ještě týden. Od tý doby se tady pivu vyhejbám.“

„Tak príma, že jsme šli zrovna sem, aspoň se dostanu ztý zácpy,“ řekl Oliver. Vtip nebyl moc dobrý, ale Nancy se zasmála. Vypadalo to, že se jí vrací dobrá nálada.

Přiběhla servírka aNancy objednala pití– pro sebe láhev sektu, pro Olivera pivo.

Dívka se vrátila stácem, na kterém balancovala láhev šumivého vína sdvěma skleničkami akorbel piva.

„Vzala jsem dvě skleničky…, kdyby třeba monsieur…“

„To bude dobrý, díky. Nech nás.“ Nancy zaplatila ahodila dívce spropitné.

Oliver mezitím otevřel sekt analil Nancy štědrou dávku. Připili si. Pivo bylo bledé barvy, sabsurdně bílou pěnou, sladší, ale překvapivě silné. Oliver měl pocit, že cítí citrusy. „To by šlo.“

„To doufám, fešáku. Půjdem tancovat?“

„Víš, jaký jsem dřevo.“

„Ale nekecej apojď. Pivo si můžeš vzít ssebou.“

Než se ale stačili zvednout, uviděla Nancy někoho na schodech mířících směrem do pokojů. Oliver byl zády, takže jenom periferně zaznamenal postavu na vrcholku schodiště. Zničehonic si ho Nancy přitáhla azačala ho líbat.

Když se přestal dusit, cítil, že vzala jeho ruku apoložila si ji mezi stehna. Pak se odtáhla, zabořila mu hlavu ke krku apošeptala mu do ucha: „Dělej, že seš do mě udělanej. Ať mě ten hajzl nevidí.“

Oliver učinil, co mu bylo řečeno. Zhluboka vdechoval její pach. Byla cítit mořem adehtem, potem alouží azkaženým ovocem, tiskl se rty kjejímu krku acelkově se snažil vypadat, že nevnímá nic jiného. Po nějaké době dala Nancy najevo, že stačilo. Odtáhli se od sebe. Oliver se zhluboka napil.

„Teda, nevím, oco šlo, ale…“

Chtěl říct něco nejapného, ale zarazil ho Nancyin pohled.

„Radši drž hubu, Olivere, aposlouchej mě. To byl ten parchant, co oddělal Dorri. Je na mladý číči. Když se domluvíme, můžem ho zkrouhnout. Ty půl, já půl, co ty na to?“

Oliver se opatrně rozhlédl. Seděli ustolu sami, další hosté seděli asi očtyři yardy dál azabývali se vzájemným osaháváním. Ubaru bylo pořád plno.

„Kam šel? On tě zná? Co je to vůbec za chlapa?“ zeptal se potichu.

„Šel ven. Myslím, že mě mohl vidět sDorri kecat, ale do ksichtu jsme si nekoukali. Nevím, co je zač, ale má rád mladý masíčko. Amá prachy. Proto si na něj Meagles chtěl došlápnout, když mu kvůli němu Dorri přestala vydělávat. Ale asi bude ostrej.“ Nancy mluvila rychle polohlasem aprskala při tom. Oči se jí rozsvítily očekávanou akcí.

„Tak co? Máš na to koule, fešáku?“

Oliver se zamyslel. Peníze by potřeboval, jako vždycky, ale věc byla riskantní. Chlapa pořádně neviděl, takže ho nemohl odhadnout. Podle toho, co říkala Nancy, vyřídil Meaglese čtyřmi bodnutími do břicha… aMeagles rozhodně nebyl chlápek na hraní. Informací bylo prostě málo. Navíc sNancy ještě nikdy nepracoval.

„Uvidíme. Půjdu se mrknout, kterým šel směrem. Pak se na něj nalepíme aokouknem ho. Možná se na něj přeptáme avymyslíme, jak na něj.“ Mrkl na Nancy avstal. Trochu se zapotácel, opile se na ni usmál anahlas prohlásil: „Počkej tady na mě, miláčku. Musím spískem.“

Vyšel zhospody ven se skloněnou hlavou akoukal, kam šlape. Venku trochu zavrávoral, aby představení dodal na přesvědčivosti, arozhlédl se. Zahlédl sloup na malém rynku před hospodou, kam se věšely oznámení opopravách adalší vyhlášky, adopotácel se kněmu, zatímco si otvíral poklopec.

Opilost předstíral jen částečně; ztěžka se opřel levou rukou osloup azačal močit. Úlevně si nahlas oddechl azačal se rozhlížet, jestli někde neuvidí záda návštěvníka hospody, kterého hledal. Sloup měl ideální polohu, viděl na všechny strany, navíc to vypadalo přirozeně.

Vjedné ulici, vedoucí do centra města, zahlédl vzdalující se kabát. Těžko říct, jestli to byl muž, kterého hledal, každopádně už byl dost daleko. Vzdálenost by ale odpovídala době, která uplynula od jeho odchodu zhospody.

Když skončil, zapl se arychle přemýšlel. Má se vracet pro Nancy? To nemělo smysl, mezitím by byl chlap vprachu. Potichu zaklel akradmo se vydal za ním.

Ulice byly slizké svinstvem amokré od deště, luceren bylo málo asvítily většinou tak napůl nebo vůbec. Podél domů se držely stíny, často ne zcela prázdné abylo třeba se jim vyhnout. Pod lampami postávaly šlapky arozhlížely se, kde by mohly ulovit zákazníka; když nějakého zahlédly, volaly na něj chraplavými hlasy apředváděly, co mohou nabídnout. Mohly tak upozornit muže před ním, že ho někdo sleduje.

Oliver na jednom místě odhadl, kam muž míří aprůchodem mu nadběhl. Zalezl do stínu pod jeden zopuštěných stánkařských vozů na tržišti apozoroval, jak muž vychází zulice. Pach shnilých brambor azelí mu plnil nos.

Chlap byl pořádný pořízek avmístní čtvrti by se jeho oblečení považovalo za luxusní. Čelo aoči mu zakrýval klobouk aměl husté tmavé vousy. Kabát měl zánovní anohavice zastrčené do vysokých bot. Ty na ulici nemohly zůstat čisté, ale stejně vypadaly draze. Vykračoval si bezstarostně po zavřeném tržišti azlehka pošvihával vycházkovou holí.

Oliver nechal muže přejít asledoval ho dalších pět minut. Potom muž zašel do dveří, které mu po zazvonění otevřela služebná. Když za ním dveře zapadly, Oliver si vchod prohlédl. Na ryté tabulce stálo: „Pension pro svobodné pány“.

Odplivl si arozešel se rychlou chůzí zpět kFrancouzům.

Nancy byla pořád uvnitř akbublinám si dala přinést viržinko. Oliver si přisedl, dopil svoje pivo amávl na servírku. „Přines mi něco jinýho. Není to špatný, ale chtěl bych něco silnějšího. Klidně zláhve aklidně to může být dražší. Viď, Nancy?“ zeptal se.

Nancy jenom blahosklonně mávla rukou. Podle všeho mohl být pryč tak čtyřicet minut; zláhve sektu toho moc nezbývalo, ale zdálo se, že Nancy má výdrž. Rozhlédl se po okolí; jeho předchozí nepřítomnost nikoho nezajímala. Hospoda žila jako předtím, jen písnička se změnila na ryčný popěvek, při kterém tanečníci dupali.

Šmudla přinesla pití. Na tácu byla láhev apár doutníků. Sundala láhev apoložila ji na stůl. Oliver si mezitím vzal ztácu jeden doutník astrčil si ho do úst.

Nancy zaplatila apod přimhouřeným obočím ho pozorovala. Čekala.

Oliver odkousl zdoutníku špičku, vyplivl ji na zem, pak si podal ze stolu sirky apřipálil si. Vdechl kouř asvydechnutím si nalil pivo. Mělo zlatou barvu aslušnou pěnu. Ochutnal ho, převalil na jazyku apřemýšlel, jak chutná. Pořádně se napil apůl sklenice zmizelo.

„To je dobrý pivo, tohle. Vyvážený. Bublinky chybí, ale má to příjemnej dojezd. Kde to asi sebrali?“

Nancy obrátila oči vsloup. „Nech těch keců otom pivě, prosím tě. Co to sváma chlapama poslední dobou kurva je? Před pár lety jste všichni lemtali, co bylo, anikoho nezajímalo, jak je to vyvážený.“ Nancy se zašklebila, naklonila blíž aztlumila hlas.

„Co ten parchant?“

„Sledoval jsem ho. Zdá se, že nějakou škváru má. Má slušný hadry iboty. Ale je dost narostlej avypadá to, že se vyzná.“

„To jsem ti mohla říct taky,“ ušklíbla se Nancy, „Víš, kam šel?“

„Já ho ale předtím neviděl, nezapomeň. Ale jo, viděl jsem, kam zašel.“ Oliver se vklidu napil. Pivo mu chutnalo čím dál víc.

„Tak kam?“

„Počkej. Nejdřív se domluvíme, co sním. Vevnitř sním nic neuděláme, může tam bejt dost lidí. Navíc, ten hajzl bude pěkně tuhej na škubání. Nosí hůl… Podle mě vní má kudlu nebo něco. Musíme vymyslet, jak ho ožrat nebo otrávit, než sním skoncujem… Apak jak se zbavit mrtvoly. Nechci se zhoupnout jako minulej tejden Pancks.“

„Pankyho pověsili?! Jak to? Kdy?“

„Ve středu. Nějaká trhovkyně ho práskla.“

Nancy se podívala do láhve na stole apotáhla zviržinka. „Panky byl hodnej kluk.“

Oliver se zase napil apoložil sklenici na stůl. Pokud věděl, na Pancksovi nebylo nic extra, ale řekl: „No, to byl. Ale nechal se chytit.“

* * *

Nakonec se domluvili, že budou chlapa pár dní sledovat. Ve dvou mělo být sledování snazší, mohli se střídat azároveň nehrozilo, že by jim někde zmizel. Oliver se ve sledování vyznal, ale věděl, že Nancy je lepší. Dokázala se protáhnout malými otvory vplotech abednění, využívat pavlače aprůchody, ojejichž existenci neměl Oliver ani tušení. Navíc byla nenápadná; stejně vychrtlá, špinavá ahbitá jako ostatní děti vtéhle čtvrti, mezi kterými se snadno ztratila. Oliver tak mohl udržovat delší vzdálenost, zatímco Nancy bude blíž.

Dopili svoje pití adali si ještě pár na dobrou noc, pak se ale rozhodli, že bude lepší mít čistou hlavu ašli spát. Oliver zamířil do svého úkrytu ve sklepě opuštěného domu poblíž francouzské hospody aNancy se vrátila do přístavu, kde pobývala vpřístřešku vedle kabiny nákladního jeřábu.

Vpoledne se sešli na náměstí, odkud včera sledoval Oliver muže do jeho penzionu. Dali si rychlé jídlo vjednom ze stánků aOliver Nancy ukázal, kde muž bydlí. Našli si pozice azačali se střídat na stráži poblíž.

Vprůběhu dne muž zpenzionu neodešel, takže Oliver začal mít strach, že se odstěhoval už ráno, než přišli. Pak si ale všiml, že do penzionu azněj chodí každou chvíli poslíčci se zásilkami. Někdy se jednalo oodrbané děti, vypadající stejně jako Nancy nebo mladší, někdy olépe oblečené mladíky, kteří přibíhali aodbíhali. Nancy jednoho sledovala azjistila, že šel na poštu; další se jí ztratil až daleko vlepší čtvrti, kam se bála vstoupit, protože by ji první strážník sebral za potulku. Domysleli si, že muž pracuje– ať už dělá cokoliv– zevnitř.

Večer muž penzion konečně opustil. Bylo pološero, ale lampy ještě nesvítily. Kupodivu nepršelo, takže ulice stihly téměř uschnout. Odpadky se dál vršily na ulicích, zápach ale díky chladnému počasí nebyl nesnesitelný. Dalo se čekat, že časem zase zaprší avšechno odteče do moře, jak má.

Muž se šel najíst do jedné zlepších restaurací, kam za ním ani Oliver, ani Nancy nemohli. Zřejmě měl dost peněz avpodniku se zdržel pěkné tři hodiny. Když vyšel, lampy už svítily ana ulici vrhaly dlouhé stíny. Nebe bylo jako obvykle zatažené, takže vidět bylo jenom na pár kroků.

Muž vypadal spokojeně, pokud se dalo soudit zjeho chůze, ale vžádném případě opile. Hůl, kterou si nesl, ťukala do dlažebních kostek skovovým cinknutím pravidelně. Došel zpět do penzionu aslužebná mu otevřela, tak jako předtím. Uplynulo pár vteřin arozsvítilo se světlo lampy za jedním oknem vprvním patře; za deset minut zhaslo. Dalo se předpokládat, že host šel spát.

Oliver se sešel sNancy azamířili do hospody.

„Ten parchant nepije, nebo aspoň ne tak, aby byl dost vláčnej. Budem muset vymyslet něco jinýho,“ řekl Oliver, když se napil. Pivo byla standardní břečka aOliver podezříval hospodského, že jde oslivky zpředchozích dnů. Poměr cena–výkon byl ale vtéhle čtvrti bezkonkurenční ajak Oliver, tak Nancy byli na místní patoky zvyklí. Táhlo se to jako hlen. „Kdy oddělal Dorri? To jsou tři dny, ne? Počítám, že by si mohl brzo hledat novou holku na zábavu.“

Nancy se zamračila. „Myslíš, že bych měla zkusit dělat volavku?“

Oliver zakroutil hlavou. „Myslím, že jsi moc stará.“ Rychle dodal: „Teda pro něj. Vždyť víš… Kolik bylo Dorri?“

„To nevím,“ řekla Nancy, dopila hltavě svoje pivo amávla na hospodského dvěma prsty. Oliver pochopil adopil svoje. „Myslím, že byla odva, možná otři roky mladší než já.“

„Hm. No vidíš…, to je znát. Navíc tě možná budu potřebovat, akdoví jestli je nejdřív neuškrtí, než si snima užije. Jak vlastně víš, že to byl on, kdo Dorri sejmul?“

Nancy udělala obličej. Rozčepýřené hnědé, nazrzlé vlasy jí trčely do stran. „To si myslíš, že jsem taková kráva, abych ti to vykládala, kdybych si nebyla jistá? Říkala jsem ti, že nás možná viděl sDorri kecat. Schovávaly jsme se před deštěm, kecaly oživotě, ochlapech, znáš to. On odněkud vyšel, už nevím… Dorri ho uviděla první avyběhla za ním. Znals jí přece, jak se vždycky před kunčoftama kroutila ašpulila. Asi ho zaujala… Handlovali jako obvykle apak sní někam zmizel. Zhruba dvacet minut nato jsem se šla vyčůrat, jenže tam zrovna pracovala Minnie na nějakým dědkovi, tak jsem musela za fabriku. Víš kterou…, na provazy. Ten parchant mě nemohl vidět, šla jsem zadem… Viděla jsem ho, jak jí táhne za krk do kanálu. Pak se otočil, tak jsem ho viděla. Shodil jí do tý díry, kam špagáti hážou pazdeří. Potom normálně vklidu vypad, sebejistej zkurvysyn. Šla jsem se tam podívat. Krk měla rozmačkanej jak hadrák. Co bys asi tak řek, mohl to být on?“

„Hm,“ pokyvoval hlavou Oliver. To nevypadalo na mýlku.

„Amusíme něco vymyslet rychle,“ dodávala Nancy, „brzy mi dojdou prachy. Jedinej, kdo je tady kněčemu jako pasák, je Casby…, ale ten svý holky moc mlátí. Kněmu se mi nechce.“

Problém spenězi si Oliver palčivě uvědomoval. Sám byl vpodstatě bez prostředků azajídalo se mu, že ho Nancy vlastně vydržuje. Snažil se, aby moc neutratil, ale něco jíst apít musel.

„Dobrá… Ještě zkusíme zítra, jestli se neožere. Třeba si jenom jeden den dal pauzu, kdo ví. Musíme být připravení… adávat bacha na tu jeho hůl. Jsem si skoro jistej, že tam má schovaný železo.“

„Když to ani zítra nevyjde, musíme vymyslet něco jinýho. Ajestli si půjde pro holku, musí někam kpřístavu. Podle toho, co říkáš, si je shání sám ažádnou jsme do toho jeho penzionu jít neviděli. Takže až začne mít choutky, půjde někam sem, tady se dá sehnat všechno.“

Nancy se zamyslela. „Je fakt, že Dorri byla mladá apěkná, ale rozhodně nebyla nejmladší. Meagles jí pásl alespoň půl roku. Jestli bude chtít ještě mladší, bude muset zajít kZubu.“

Oliver ucítil mrazení kolem žaludku. UZubu byla putyka, proti které byl podnik, ve kterém seděli, něco jako selská idyla. Lidé, kteří se tam scházeli, patřili na dno místní společnosti… nebo níž. Daly se tam koupit muži, ženy iděti nebo zvířata kjakémukoli použití včetně všech služeb, pomůcek apřípadného úklidu. Policajti tam nikdy nebyli. Putyku prý vedl čtyřsetlibrový plešatý Ir, který měl jenom jeden zub vpředu, trčící jako hnědý pahýl ven zjeho hnusného obličeje. Jeho vizáž dala podniku jméno, ikdyž na žádném štítu nestálo. Vrohu hospody byl dřevěný poklop, pod nímž tekl městský kanál, který ústil až do moře…, akaždý den tímhle směrem některý zhostů odešel.

„Dobrá. Pro dnešek končíme azítra na stejným místě. Nosíš ssebou furt tu svou kudličku, žejo?“

Nancy se křivě usmála asáhla jako blesk do sukní. Před očima se Oliverovi objevila zahnutá čepel, připomínající velký dráp. Ustřenky byly hnědé skvrny, které byly na blízkou vzdálenost zřetelně vidět. Nůž vypadal nebezpečně ostře.

„Neměj péči, fešáku.“

* * *

Na druhý den večer to vypadalo stejně jako předtím stím rozdílem, že si muž nechal poslat ipro oběd. Přinesl ho slušně oblečený poslíček, nejspíš zlepší restaurace, na podnosu přikrytém poklopem. Oliver na dálku cítil vůni pečeně, která se zpod poklopu linula, azakručelo mu vžaludku tak, že se obával, že to bude slyšet ina druhé straně ulice.

Do večera se kromě přicházejících aodcházejících poslíčků nestalo nic. Oliver sNancy čekali, zda si muž objedná do pokoje ivečeři, ale když se setmělo, vyšel ven aobčasné ťuknutí jeho hole jim usnadňovalo sledování. Zamířil do lepší čtvrti; protože už byla tma, mohli Oliver sNancy za ním. Zašel do restaurace, která měla čistá okna akjednomu si sedl, takže na něj bylo zvenčí dobře vidět.

Nancy sOliverem se potkali vpřítmí naproti, kam zalezli pod opuštěnou verandu. Byl tam mokrý prach, krysí bobky apavouci, což jim nevadilo. Měli dobrý výhled.

„Ten si žere, sviňák,“ poznamenala Nancy. Oliver přitakal. Bylo mučivé pozorovat, jak si muž pochutnával nejprve na polévce apak na jakési pečené drůbeži. Rukama odtrhával maso avkládal si ho do úst. Ustolu seděl sám ana něm měl otevřenou láhev červeného, zníž si pravidelně doléval sklenici.

Čekání začínalo být nesnesitelné. Místo, které si vybrali, bylo pro pozorování ideální, ale nedalo se vněm moc hýbat. Po hodině byli celí ztuhlí zimou azačínaly je bolet svaly. Hlad se změnil vtupou bolest vžaludku.

Muž dojedl adopíjel víno. Pak zavolal obsluhu.

„Doufám, že už jde platit, nebo se tady ztoho poseru,“ ucedila Nancy.

Ukázalo se, že muž si objednal dezert. Oliver zaúpěl. „Tohle už musí bejt kurva jeho poslední žrádlo, to není možný. Jestli si objedná další víno, kašlem na to, to tady bude sedět nejmíň další hodinu.“

Dezert byl naštěstí poslední objednávka. Muž dojedl, otřel si ústa plátěným ubrouskem, který pak zmuchlaný odhodil. Nechal si předložit účet buclatým hostinským vbílé zástěře, velkopanským gestem zaplatil ahodil minci obsluhující dívce.

„Připrav se,“ pošeptal Oliver Nancy. Oba byli napjatí, vzrušení asvaly je přestaly bolet.

„Jestli zamíří do přístavu, jde si pro holku. Co by tam jinýho dělal? Takový víno, jako pije tady, tam nikde nemaj… Zjistíme to na rynku ukašny… Jestli se vrátí domů, dá se doleva. Jestli půjde do přístavu, zkusíš mu nadběhnout, abysme viděli, kam zapadne. Ajestli půjde kZubu…, tak se potkáme někde tam.“ Oliver šeptal rychle azbytečně, tohle všechno Nancy věděla. Plán probírali několikrát.

Muž vyšel zrestaurace ven apostupoval vycházkovým krokem směrem krynku, okterém Oliver mluvil. Zdál se být vdobré náladě, hůl se spíš pohupovala, než že by narážela do dláždění. Když byli asi pět minut chůze od rynku, drobně se rozpršelo.

Kurva, pomyslel si Oliver. Obával se, jestli muže nezažene déšť do penzionu. Ten na rynku došel ke kašně, opřel se ojejí okraj anahlížel do ní. Její hladinu čeřily kapky aOliver nechápal, co tam muž pozoruje; podle toho, co věděl, zní brali vodu místní trhovci aněkdy se tam cachtaly děti nebo kachny. Občas nějaký chudák kachnu chytil azakroutil jí krkem, aby měl večer co do žaludku. Poslední dobou se kašně kachny vyhýbaly.

Zdálo se, že muž je na vážkách. Rozhlížel se kolem, směrem kpenzionu, kde byl ubytován, se ale nevydal. Nakonec se rozhodl, otočil se vpravo azamířil do přístavní čtvrti.

Tak se mi líbíš, hajzle, řekl si Oliver. Sice ji neviděl, věděl ale, že Nancy viděla to, co on ateď už je na cestě kdalšímu bodu, kterým musí cizinec projít, pokud chce jít do přístavu. Bude tam dřív než on azase mu nadběhne, až uvidí, kudy se muž vydá.

Sledování pokračovalo. Muž nyní šel docela svižně, zdálo se, že mu vydatná večeře slehla. Oliver měl co dělat, aby mu stačil aneprozradil se. Kočičí hlavy se začaly zase lesknout aokolní svět se rozpíjel do záblesků luceren, lámajících se vpadajících kapkách deště.

Udalšího kontrolního bodu Oliverovo srdce zaplesalo; vypadalo to, že muž zamířil kjedné zběžnýchpřístavních hospod, poblíž kterých se vyskytovaly mladé šlapky. Bylo by to dobré místo na přepad, zvlášť pokud bude dotyčný zaměstnán příjemnou činností. Pak se ale neznámý otočil azabočil do jedné zulic vedoucích kZubu. Oliver měl pocit, jako by se rázem ochladilo; to místo bylo vážně příšerné. Uvědomoval si ale, že Nancy pochopila to, co on aže už je na cestě. Neměl jí ani jak dát vědět, pokud by se rozhodl akci zrušit. Vydal se tedy opatrně dál.

Čtvrť ještě víc zpustla aluceren výrazně ubylo. Vkoutech se váleli žebráci bez přístřeší, přikrytí jen kusem lepenky avedle sudu shořícím mazutem souložil vychrtlý stařec sasi padesátiletou ženou. Měla vykasanou sukni avpředklonu se opírala onějaké harampádí. Stařec se trhavě pohyboval jako vtransu apřerývaně dýchal; žena vypadala lhostejně. Vhořícím sudu syčely dopadající kapky.

Oliver se nedržel tak blízko, aby muži, kterého sledoval, viděl do obličeje, zdálo se mu ale, že si cestu aokolí užívá… jeho chůze se stala ještě svižnější askoro připomínala taneční kroky. Oliver vduchu viděl úšklebek včerném plnovousu, doširoka otevřené oči arozšířené chřípí.

Pomalu se blížili kZubu. Oliver zuřivě přemýšlel, kde se tam dá schovat. Tuhle část města znal jen trochu anavíc jen ve dne. Iteď trochu ztrácel orientaci, uličky se kroutily aproplétaly achvílemi měl dojem, že jej neznámý vodí sem atam. Doufal, že Nancy je vpořádku aže bude znát cestu zpět.

Několik minut muže dál opatrně sledoval. Vyhnul se jen náhodou dvakrát člověku, který byl na hlídce; jednou kvůli neopatrnému zakašlání, podruhé kvůli odlesku jakési cetky na kabátu. Došlo mu, že po cestě jsou rozmístěni hlídači, kteří patří kZubu.

Zub. Dovnitř se nikdy neodvážil, to místo bylo na ulici známé, přestože nefungovalo příliš dlouho. Co věděl, bylo, že muž si svůj úlovek pravděpodobně někam odvede. Zub byla jedna ratejna bez pokojů, ale na druhou stranu byl obestavěný přístěnky akůlnami, kde se nacházelo zboží, které bylo na prodej. Vnich se jistě nějaké místo pro zábavu klientů našlo, samozřejmě za příplatek.

Muž došel na roh ulice, úhlopříčně kněmu byl rohový vchod kZubu. Dveře byly jako vždycky zavřené; to, co se tam odehrálo, tam také zůstalo. Před dveřmi nikdo nestál aočouzenými okny nebylo vidět dovnitř. Přešel ke vchodu. Bylo vidět, že je zde návštěvníkem poprvé. Přehodil si hůl do levé ruky avzal za kliku, ale dveře nepovolily. Zaklepal koncem hole na dveře, nic se však nestalo.

Oliver ho pozoroval ukrytý za povaleným sudem zdruhého rohu ulice, kam přikrčený přeběhl. Úkryt to byl mizerný, ale vtuto chvíli musel stačit. Oliver věděl, že vlevo od dveří je černé táhlo, které je třeba stáhnout ksobě; to rozezní zvonek uvnitř adá signál portýrovi, který si návštěvníka nejdříve prohlédne okénkem. Dveře byly silné advojité, klepání až dovnitř neproniklo.

Muž zaváhal, ale pak si všiml zařízení ahned pochopil jeho účel. Přehodil si hůl zpět do pravé ruky alevačkou zatáhl. Za okamžik se ozvaly tlumené zvuky odsunované špehýrky azpoza ní se nezřetelně objevil obrys hlavy.

Návštěvník sáhl do vnitřní kapsy kabátu acosi řekl, ale na vzdálenost od místa, kde se ukrýval Oliver, mu nebylo rozumět. Hlas navíc překrýval stále houstnoucí déšť. Oliver byl už docela promočený ana ulicích se začaly tvořit louže. Muži déšť nevadil: jeho kabát vypadal, že jej chrání dobře.

Špehýrka zapadla zpět na své místo anásledoval zvuk rezavého železa třoucího se oželezo, který byl ivdešti dobře slyšet, pak se dveře otevřely. Muž vstoupil dovnitř. Dveře se zavřely azávora zajela na své místo.

Oliver rychle přemýšlel. Nancy, kde je sakra Nancy?! Potichu zapískal jako krysa. Byl to jejich signál. Vzápětí se ozvala odpověď zjednoho zpřístěnků stojících na boku Zubu. Snažil se proniknout očima deštěm, ale Nancy neviděl. Rozhlédl se: ulice se zdála být prázdná. Snad si ho nikdo nevšimne. Rychle přeběhl kpřístěnku. Šlo vlastně jen ootevřenou kůlnu se střechou, která jej částečně chránila před deštěm. Jednu stěnu tvořila zeď Zubu azbytek byl otevřený prostor. Vítr nesl déšť dovnitř. Přístřešek pravděpodobně sloužil kustájení koní nebo ke krátkodobému přeložení zboží. Na dlouhé uskladnění se nehodil, protože by zboží někdo okamžitě ukradl… nebo by se rozuteklo.

* * *

„Tady, Ollie,“ zasyčela Nancy odněkud pod podlahou. Rychle si klekl azačal hledat, kde je. Tma byla čím dál hustší asvětlo zluceren dopadalo do přístěnku jen slabě. Déšť mu stékal zmokrých mastných vlasů do obličeje ado očí. Po chvíli šátrání pochopil, že podlaha je tvořena silnými prkny, mezi kterými jsou na prst silné mezery. Zjistil, že na jednom místě se pod ně dalo vrazit prsty azatáhnout, prkna se zvedla jako padací dveře aodhalila vnitřní prostor orozměrech asi šest stop široký ačtyři hluboký.

„Dělej, zalez,“ prskala Nancy, také celá zablácená amokrá. Oliver si domyslel, že se musela plazit těžko přístupnými kouty, aby měla čas najít tuto skrýš. Splihlé vlasy aobličej měla plné pavučin ašpíny, kterou pomalu rozpíjela voda. Oliver sklouzl vedle ní apotichu zavřel poklop. Mezi prkny tvořícími strop jejich úkrytu zvolna padala voda.

Krčili se ve tmě, poslouchali svůj dech akapání vody zoděvů na hliněnou podlahu. Oliver přerývaně dýchal do ohbí lokte, aby nebyl jeho dech slyšet. Zjejich těl ašatů vzlínal zápach potu ašpíny, který rychle plnil stísněný prostor.

Oliver nahmatal Nancy achytil ji za rameno. Přiblížil ústa kjejímu uchu azašeptal: „Fajn, jsme tady. Co teď? Jestli nás tu chytí, jsme mrtví.“

Na okamžik se zdálo, že Nancy neodpoví, ale pak zašeptala zpátky. „Musíme počkat, uvidíme. Když jsem sem běžela, obhlídla jsem ty kůlny. Kus odsud je jedna zamčená, kde mají zavřený holky… nejspíš. Slyšela jsem pláč. Je to tak sto dvě stě yardů tímhle směrem.“ Nancy ve tmě ukázala rukou. „A… avedle ní je taková bouda,“ zašeptala. Pak potichu vzlykla, naprázdno polkla apotáhla nosem. Chytla Olivera za ruku. Šeptala ve tmě.

„Moc jsem toho neviděla, ale… Olivere, to je hrozný… hrozný. Mají to na… to snima… Myslím, že si je tam berou, když mají náladu, a…“ Nancy nedokázala dokončit větu. Ruka se jí třásla anebylo to jen chladem. Olivera to vyděsilo. Nancy nebyla žádná trasořitka. Předevčírem ji viděl podříznout krk chlapovi, který ji pásl na ulici, aani utoho nemrkla.

Nancy byla ksmrti vystrašená ato byl problém. Nutně ji potřeboval, aať už tam ten chlap měl vúmyslu dělat cokoliv, jestli se teď Nancy sesype, skončí oba špatně. Nevěděl, co teď. Místo bylo hlídané, to bylo jasné. Původně si myslel, že budou chlapa ze Zubu sledovat, až odejde se svojí objednávkou, jenže teď to vypadalo, že jejich plán byl od začátku naivní. Chlap vešel dovnitř bez potíží, to znamenalo, že měl uvnitř známé nebo měl doporučení… nebo obojí. Podle toho, jak naložil sDorri, čekal, že bude chtít využít boudu, okteré Nancy mluvila…, což bylo riskantní. VZubu aokolí chtěl být co možná nejkratší dobu.

Dobrá, tak tedy akci odvolají. Vzpomněl si na hlídky, které ho cestou sem minuly jen náhodou. Jestli je někdo viděl, jak zalézají pod podlahu, nejspíš právě dávají dohromady pár ostrých chlapů avyberou je ztéhle díry jako olejovky zplechovky.

Jestli je někdo viděl… Zbytečná úvaha. Pokud ano, jsou prostě vyřízení, není co řešit. Ale nahrávalo jim, že tu pořád nikdo není. Takže co teď? Mají hned zmizet? Silně po tom toužil. Nejraději by rozrazil ten zatracený poklop aběžel až zpátky kFrancouzům, kde by si sedl adal si pivo nebo dvě. Pivo. Kurva! Myšlenky se mu zase rozutíkávaly.

Fajn, vyjděme ztoho, že onich nikdo neví. Co bude nejlepší? Cizinec je uvnitř, bůhví jak dlouho tam bude… Apro co si vlastně přišel? Jestli si přišel pro holku, brzo si ji půjde vyzvednout. Oliver pochyboval, že by měl cizinec po dobré večeři chuť konzumovat něco uvnitř Zubu.

Horečně zvažoval různé možnosti. Mysli, ksakru, mysli! Jestli si ten chlap přišel pro něco jiného než pro děvku, může tam být různě dlouho. Jenže nemůžou čekat věčně. Dvě hlídky, které potkal, mohly být neopatrné jen proto, že se právě střídaly, nebo proto, že se zrovna rozpršelo ašly si obléknout něco do deště. Ne, je to horší, uvědomil si; po příchodu cizince, který evidentně byl na místě nový, se jistě hlídky upozorní, že mají dávat pozor. Opatření pro případ, že by byl cizinec nasazený agent ana cestě byli policisté. Oliver věděl, jak se to dělá. Tohle nevymysleli dobře, sakra… Fakt ne. KZubu neměli ani páchnout.

Jeho úvahy přerušil zvuk, který už dnes slyšel, bylo to odsunování rezavé závory. Pak se ozvalo zabouchnutí znovu zavíraných dveří akroky, které se přibližovaly. Po pár vteřinách se změnil zvuk kročejů na dutý, když vstoupily na prkennou podlahu, pod níž se schovával Oliver sNancy. Zdálo se, že jdou dva muži. Jeden hovořil aznejdřív nezřetelných slov se staly věty. Hlas měl středně posazený, podlézavý tón amluvil rychle jako prodavač ryb, jehož zboží už pomalu začalo zapáchat. „Budou spokojenej…, to unich nemaj. Můžou cokoli, máme…“ Hlas přehlušily kroky, když vstoupily nad jejich hlavu.

Oliver zadržel dech astiskl ruku Nancy, která byla vedle něj ztuhlá jako on. Čas zamrzl. Na nekonečně dlouhý okamžik měl Oliver pocit, že se kroky zastavily, čekal, že se poklop zvedne.

Hlas pokračoval nezměněným tónem, ale nebylo mu rozumět. Kroky šly dál azvuk monologu se vytrácel všumícím dešti. Byla chvíle vypadnout.

„Teď? Nancy? Nancy, co je, sakra, stebou? Vypadneme?“ Oliver šeptal co nejblíž Nancyina ucha. Pak mu došlo, že ještě ven nemohou.

„Ne, počkej, musíme počkat…, až se ten druhej vrátí. Vtýhle slotě zaleze nejspíš hned do hospody… amy vystřelíme. Budem zdrhat jak oživot.“

Zdálo se, že Nancy nevnímá. Oliver jí dál tiskl ruku. Měl dojem, že mu stisk opětuje, ale nic neříkala. Čekali další minuty, Oliver neuměl odhadnout, jak dlouho. Vduchu přemýšlel, kudy poběží ajak dlouho jim to bude trvat. Doufal, že Nancy bude schopná ho vést. Déšť stále sílil aod moře se zvedal vítr, který hnal víc avíce kapek směrem do přístřešku. Byli čím dál mokřejší. Opět zaslechli zvuky přibližujících se kroků.

Chlap, který předtím vedl hosta, se ploužil zpátky. Cestou cosi drmolil, ale nebylo mu pořádně rozumět. Vítr šuměl ahvízdal mezi prkny.

Oliver napjatě čekal na zvuky, které už znal. Konečně! Kov okov, skřípnutí dveří. Zabouchnutí. Kov okov. Čas vypadnout.

Oliver zatřásl Nancy azašeptal: „Jdeme na to. Zvednem to, potichu, pak vymajznem. Poběžíme ustěn. Žádný zastavování, žádný ohlížení…, ale opatrně. Jestli si zlomíme nohu…“ nedokončil.

Na nic nečekal apomalu se zvedl. Rameny začal nadzdvihávat poklop nad sebou. Oči si mezitím zvykly na temnotu, pozoroval, jak rozšiřující se škvírou dopadalo kalné světlo do prostoru, kde se ukrývali. Náhle si uvědomil, že Nancy mu nepomáhá. Podíval se vedle sebe astřetl se sní pohledem. Její doširoka otevřené oči byly černé, zornička vyplňovala skoro celé oko. Zírala na něj.

„Olivere…, já nemůžu jen tak zmizet. Tys to neviděl… Já je tam nemůžu nechat. Anemůžu ho nechat, aby si vzal někoho do té boudy…, prostě nemůžu.“

* * *

Oliverovi se začal zvedat žaludek. Přemýšlel, jestli si Nancy dělá legraci, ale nevypadala na to. Došlo mu, že cesta zpět bude daleko nebezpečnější než cesta sem. Sjejí pomocí měl jakous takous šanci…, bez ní vůbec žádnou.

Znovu se skrčil asklopil tak poklop. „Nancy…, tohle asi není dobrej nápad. Jak to chceš provést? Vůbec se tu nevyznám. Jestli nás ještě nezmerčili, všimnou si nás hned, jak tady začnem šmejdit. Chceš toho hajzla zabít? Fajn, já taky. Ale co pak?“

Nancy ve tmě tiše promluvila: „Já vím. Ale musíme to aspoň zkusit. Budem se držet plánu. Jdem tam. Jestli se zrovna baví,“ Nancy to slovo sevztekem vyplivla, „tak máme šanci ho sejmout. Nikoho jinýho jsem tam neviděla. Ten parchant na to bude mít klid, předpokládám, že si za to zaplatil. Nikdo nás rušit nebude…, ikdyby byl kravál. Na kravál musej bejt zvyklí, podle toho, jak to tam vypadá. Pak uvidíme.“

Oliver měl dojem, že se Nancy zbláznila. Měli ale jinou možnost? Znovu se zamyslel, cesta zpět bez Nancy se mu však vůbec nelíbila. Trochu hystericky se do tmy ušklíbl. „Tak fajn. Jdem na to. Říkáš, že odsud k… tý boudě nebo čemu… nejsou žádný hlídky? Víš to jistě?“

Nancy zavrtěla hlavou, ale pak jí došlo, že ji nemůže vidět. „Pochybuju. Kus odsud je zeď adveře, zamčený. Stráže jsou jenom směrem ven. Tam vzadu není co hlídat… je tam jenom moře… azboží. Ato je pod zámkem. Není tam, kudy zdrhnout.“

„Tak jo.“

„Tak jo.“

Naposledy si stiskli ruce azačali se pomalu zvedat. Poklop nebyl těžký, Oliver ho podržel, Nancy vyklouzla ven achytla jej sama, než vylezl. Pak ho pomalu spustili, aby nevydali žádný zvuk. Ztuhli, když uslyšeli ze tmy před nimi šramot, ale byla to jenom přístavní krysa. Růžový čumáček natáhla knim, začenichala apotom odběhla.

Oliver vydechl. Pohlédl na Nancy. Klečela na jednom koleni, tvář obrácenou vzhůru, jako by větřila, svaly na pažích napjaté, prsty roztažené. Vdešti, špíně ašeru luceren byla její tvář rozmazaná, ale vypadala současně krásně; rysy jí ztvrdly adospěly. Oliver si pomyslel, že nebýt chybějících zubů, byla by zní jednou krásná žena.

Nancy se podívala na Olivera aprchavý dojem zmizel, byla zní zase jen malá ušmudlaná dívka. Kývla hlavou směrem, kam odešel muž, kterého sledovali. Oliver kývl nazpět. Nancy vyrazila, šel pomalu přikrčený za ní, postupoval pomalu, krok za krokem. Snažil se nedělat hluk, ale déšť zesílil tak, že je neslyšel ani on sám. Přesto dával pozor, aby pod jeho vahou nezaskřípalo prkno.

Kousek za přístěnkem byla zeď, která oddělovala sklady apozemky za Zubem od okolí. Byla cihlová, vysoká anahoře byl položený ostnatý drát, který se vsilném větru kýval aslabě cinkal.

Vmístě, kde zeď doléhala ke stěně Zubu, byly dveře. Oliverovi došlo, že musely být zamčené aže je Nancy musela otevřít azase zavřít, když se vracela. Věděl, že je se zámky šikovná. Klekla si knim azačala se šťourat vzámku. Po chvíli uslyšel cvaknutí adveře se otevřely. Prošel jimi aNancy zabouchla. Chtěla je zase zamknout, ale zavrtěl hlavou. Jestli budou utíkat stejnou cestou, nebudou mít čas na hraní se zámky. Přikývla avrazila pod dveře kus dřeva. Oliver přikývl také avyrazili.

Po nějaké době došli kmístu, které už muselo být za Zubem. Vlastně stáli na křižovatce mezi boudami. Zepředu bylo ipřes hustý déšť slyšet burácející příboj rozbíjející se oútesy. Nancy zabočila vpravo, jako by chtěla obejít Zub kolem dokola. Oliver se držel stále za ní. Každý krok doprovázelo mlasknutí bláta.

Místo vypadalo jako rozlehlý tovární dvůr. Vedle hald uhlí asloženého dřeva stály porůznu plechové sudy, znichž se ve vlhkém vzduchu nesl odér mazutu apetroleje.

Po pár vteřinách chůze ukázala Nancy na dveře jednoho domku. Byla to vpodstatě obyčejná kůlna, stejná jako všechny ostatní. Neměla okna. Mezi tmavě namořenými prkny matně prosvítalo žluté světlo zevnitř. Oliver nechápal, jak si mohla Nancy místo pamatovat. Pokrčil rameny azdvihl obočí vněmém dotazu. Zdálo se, že Nancy pochopila.

„Předtím to bylo otevřený…, nakoukla jsem dovnitř.“ Odvrátila oči. Dál se neptal.

Vycítil, že je to poslední chvíle pro útěk. Nechtělo se mu do té boudy, opravdu nechtělo. Vytáhl zabiják. Byl to vpodstatě pendrek, obušek, tichý avražedný: čtyři libry olověných pilin nasypaných do koženého trubkového pouzdra. Podíval se na něj apak na Nancy. Znovu chtěl utéct. Ještě by to šlo, ne? Zaváhal apak sevřel ústa. „Tak jdem?“

Nancy mu oplatila šklebem.

Pomalu se přiblížili ke dveřím. Vítr burácel vuších ahnal kapky hned na jednu, hned na druhou stranu. Oliver ukázal Nancy na místo vedle dveří apoložil si prst na rty. Nancy kývla.

Vzal levačkou kliku azačal ji pomalu tisknout. Vpravé ruce držel obušek. Západka šla hladce anevydala žádný zvuk, byla dobře namazaná. Oliver se povzbudivě podíval na Nancy, která měla zaťaté čelisti apřimhouřené oči. Všiml si, že podél těla svírá svůj nůž. Otevřel pomalu dveře.

Čas zpomalil, tak jako vdíře pod podlahou. Přelétl pohledem místnost zprava doleva. Vrychlém sledu zaznamenal bedny spivem; řeznický špalek se zaseknutým sekáčkem, hnědý zaschlou krví; řetězy visící ze stěny, vnichž viselo bez pohybu tělo aocelový stůl svyskládanými lesklými nástroji.

Mírně vlevo proti dveřím stál zády knim muž, kterého sledovali. Měl spuštěné kalhoty pod kolena. Vkřesle před ním byla připoutaná dívka. Tekly jí slzy apotichu skučela.

Oliver se nezdržoval díváním. Postoupil vpřed anapřáhl se zabijákem přes pravé rameno. Obuch zasvištěl vzduchem.

Možná odraz vočích dívky, snad něco jiného muže varovalo; začal se bleskurychle otáčet, aikdyž to nestihl úplně, obušek místo jeho zátylku zasáhl oblast mezi krkem aramenem. Ozem něco cinklo vysokým tónem.

Než stihl Oliver zareagovat, muž se celý otočil alevačkou chytil Olivera za ruku sobuškem. Byl rychlý aměl mnohem víc síly než Oliver. Druhou ruku mu chlap bleskově vrazil pod krk asevřel. Chtěl Oliverovi vykroutit obušek zruky, přistoupil blíž, ale zapomněl, že má kalhoty ukotníků, azavrávoral.

Oliverovi se podařilo vyprostit ruku sobuškem ze sevření aznovu ho udeřil do temene, neměl ale pořádný nápřah arána neměla sílu. Obušek sklouzl ajeho šev muži roztrhl obočí. Muž zavrčel apřitáhl si Olivera za krk blíž. Rukou si ho přidržel anáhle vyrazil čelem proti jeho nosu.

Oliver měl pocit, že mu vhlavě vybuchlo slunce. Matně vnímal praskání chrupavek vnose acítil ochromující bolest vcelém obličeji. Rána ho odrazila apozadu se odpotácel, až narazil do vystavěných beden. Ty náraz nevydržely azačaly se sypat, padaly jako kostky domina arozbíjely se. Oliver se posadil zadkem do roztříštěných láhví acítil, jak mu střep projel stehnem. Zrak měl zastřený jako mázdrou aznosu se mu hrnula krev.

Přes bolest, kterou cítil, se pokoušel vstát. Zahlédl, jak kmuži běží Nancy, zuby vyceněné, vruce zahnutý nůž. Rychle sním máchla před mužovým břichem– zleva šikmo nahoru ahned vodorovně vlevo. Muž se nějak dokázal ubránit– Oliver věděl, že normálně by mu taková rána otevřela vnitřnosti abyl by vyřízený. Musel se nějak prohnout vbedrech. Přesto, že se na mužově břiše objevily dvě krvavé přímky, stále se pohyboval sohromující rychlostí.

Nancy nečekala neúspěch auž nedokázala svůj pohyb zastavit. Muž si na ni počkal, přidržel si ji za šaty na rameni audeřil ji levou rukou do břicha. Oliver zřetelně slyšel prasknutí žeber. Nancy se kolem jeho pěsti sbalila jako kus hadru; zůstala na ní vpodstatě viset, potom upadla na zem. Při pádu zůstal muži vruce kus jejího oblečení, které se snepříjemným zvukem roztrhlo. Nancy se na zemi stočila do klubíčka alapala po dechu, vzápětí začala prudce zvracet. Žluč skrví stříkaly na podlahu apokrývaly ji iokolí žlutočerveným šlemem.

Muž odhodil zbytek hadrů na Nancy anatáhl si kalhoty. Zdálo se, že pravačku má od prvního úderu pořád trochu ochromenou. Nakopl stále zvracející Nancy surově do žeber. Další prasknutí.

Přistoupil kOliverovi, který ležel mezi střepy. Okamžik si ho shora prohlížel, pak si klekl obkročmo na něj azačal ho mlátit do obličeje.

První to odnesl zrak. Oliver vpodstatě okamžitě přestal vidět na pravé oko, kam mužova levačka zasadila tři údery rychle za sebou. Cítil, že mu praskají obličejové kosti. Pak se muž zaměřil na zuby ahned první ranou mu celou spodní řadu zalomil dovnitř. Zřejmě ho to unavilo, přidal pravou ruku azačal Olivera škrtit.

Oliver věděl, že je konec. Vuších mu hučel příboj anic jiného. Cítil, jak mu vylézají oči zdůlků. Náhle ipřes hučení vuších zaslechl, jak muž začal vztekle abolestí řvát. Levým okem, na které ještě něco viděl, zjistil, že mu Nancy, která se stihla trochu vzpamatovat, zabodla nůž zezadu do šlachy ke kotníku. Muž kní otočil hlavu, Nancy– pokrytá krví azvratky– se triumfálně zašklebila aotočila nožem vráně. Muž zaskučel apříboj vuších se trochu ztišil.

Oliver hmatal rukou po podlaze. Cítil, že se několikrát pořezal ostřepy pivních láhví. Pak nahmatal něco, očem si zprvu nebyl zcela jist, co by mohlo být, ale pak to rázem poznal: zbytek láhve, kterou držel za uražené hrdlo. Korunkový uzávěr ho vdlani uklidňoval známým pocitem. Zvedl zbytek láhve kobličeji, aby si ho prohlédl. Měl štěstí: zuraženého hrdla trčel dlouhý ostrý střep zeleného skla.

Oliver na muže zachrčel. Zúst anosu mu vyšly krvavé bubliny aspojily se vjednu větší. Bublina se pomalu zvětšovala ana lesklém povrchu se červeně odráželo světlo. Oliver se zazubil. Muž se otočil směrem kněmu anapřáhl ruku kúderu. Bylo jasné, že jestli rána dopadne, bude to konec.

Nancy znovu zakroutila nožem. Mužův obličej zkřivila grimasa utrpení atrochu se vzepjal. Oliver se vztyčil vbedrech avedl ruku obloukem, jako by držel nůž. Střep se zarazil do levého oka.

Muž zvedl obě ruce vgroteskním tanečním rytmu, jako by se na ně chtěl podívat. Třásly se mu. Chvíli tak zůstal. Kolem hrdla uražené láhve vytékaly zbytky oční bulvy akrev. Oliver přitlačil na korunkový uzávěr astřep zajel skoro celý hladce do očního důlku. Místo oka byla najednou korunka uzávěru jako pirátská páska přes oko. Muž spustil ruce dlaněmi otočenými vzhůru vpodivném gestu smíření, snad jako by chtěl naznačit, že už na ničem nezáleží. Převrátil se, částečně zOlivera sklouzl azůstal ležet na boku.

Celé to mohlo trvat dvacet vteřin.

Oliver se znovu svezl na záda. Bylo mu příšerně. Zdevastovaný obličej ho bolel aměl dojem, že se mu někdo snažil vykroutit oči zdůlků.

„Olivere?“

To byla Nancy. „Olivere, jestli tady teď usneš, tak jsme vprdeli. Slyšíš mě?“ Neobtěžoval se odpovědět. „Olivere, neser mě avstávej…, nebo tě kopnu. Já tady nehodlám zdechnout. Slyšíš?!“

Oliver mávl neurčitě rukou, aby dal najevo, že slyší. Chtěl něco říct, ale zpohmožděného hrdla se vydralo jenom chrčení.

„Co říkáš? Pořádně vyslovuj, vole.“ Nancy se chraplavě rozesmála. Bylo vidět, že je všoku.

Oliver zachrčel znovu. Udělal oblouk pravačkou nad rozbitými láhvemi. Vypadalo to, jako by chtěl do svého prohlášení zahrnout celý svět.

„Co to má bejt, Ollie? Nevím.“ Nancy se zalykala smíchy.

Oliver si vduchu povzdychl. Copak to není jasné? Pozdvihl střep, co sebral zpodlahy adruhou rukou na něj ukázal. Zachrčel. Znovu ukázal. Zachrčel.

„Ty chceš pivo? No jasně. Pivo. Jak jinak. Proč ne.“ Nancy začala být opravdu veselá.

Vzala jednu nerozbitou láhev asnažila se ji otevřít. Rukou to nešlo. Bez váhání urazila vršek láhve oocelový stůl. Nalila si nápoj do úst. Bílá pěna jí tekla kolem krku na odhalená hubená prsa. „Promiň. Pro tebe tu taky je.“

Zopakovala stejný postup. Přisedla si kOliverovi apřidržovala mu láhev uobličeje. Zubatý konec hrdla ho píchal do rtů, ale bylo mu to jedno. Pivo bylo skvělé. Nejlepší, co kdy pil. Chutnalo po mandarinkách, stékalo mu do hrdla jako balzám; bublalo asmývalo krev ašpínu zcelého jeho těla. Cítil, jak se uklidňuje. Podíval se na etiketu. Černá stylizovaná křídla stoupala knebi.

Havran, pomyslel si. To se hodí.

* * *

Oliver zavřel oči. Bylo mu mizerně. Zkusil promluvit, ale vyšlo zněj zase jenom zachrčení.

Nancy se otočila kdívce vkřesle. Ta měla oči upřené stále do jednoho bodu ajen tiše sténala. „Do hajzlu stím vším,“ řekla Nancy. Shýbla se, vytrhla nůž zmrtvoly azaskučela, když ji při tom pohybu zabolela žebra.

Přistoupila kdívce apřeřezala kožená pouta, která ji poutala ke křeslu. Pak jí pomohla vstát. „Olivere. Přestaň se tady válet apojď mi pomoct.“

Kurva, pomyslel si Oliver. Tak fajn. Odmetl pravou rukou střepy. Pořád toho moc neviděl. Pomalu se vzepřel na rukou azasténal, protože zapomněl na střep vnoze. Znovu. Sedl si na zadek, zvedl nohu apřidržel si ji rukou. Druhou rukou uchopil střep apokusil se ho vytáhnout. Nešlo to, ale zato to bolelo jako čert. Zdravým okem pohlédl na Nancy.

Zachrčel.

Nancy mezitím našla židli, přinutila dívku zkřesla, aby si na ní sedla, ahodila jí přes ramena mužův kabát. Podívala se na Olivera. „Co je, Olivere?“

Přišla blíž apodívala se, na co jí ukazuje. „Aha. To vyndáme.“ Sáhla na střep apokusila se ho vyviklat ven. Oliver chtěl zařvat, ale vyšlo ztoho zachrčení. „No, tak to takhle nepůjde, “ řekla. Oliver se na ni pokusil vyčítavě podívat, ale měl dojem, že mu to moc nejde.

Nancy se rozhlédla apohled jí padl na ocelový stůl. Přišla kněmu avybrala jeden znástrojů, který na něm ležel. „Tohle by mohlo pomoct. Co myslíš?“ ukázala mu lesklé kleště. Jenom zavřel oko akývl.

Za moment byl střep venku. Nejdřív vytryskla krev, ale krvácení rychle zpomalovalo. „Je to vpohodě, Ollie. Tepna vnoze to není. Vypadá to, že tady ještě chvilku budeš.“

Znovu se pokusil vstát atentokrát se mu to spomocí Nancy podařilo. Podíval se na dívku, která seděla na židli.

Mohlo jí být tak deset let abyla krásné dítě. Dlouhé, velmi světlé vlasy jí padaly kolem hlavy. Měla modré, doširoka otevřené oči se zlatavými skvrnkami kolem duhovky, které upírala do jednoho bodu před sebou.

Oliver zase zachrčel. Krk ho pořád příšerně bolel, ale měl dojem, že vchrčení začíná rozpoznávat slova. Odplivl si ajazykem opatrně přejel zuby. To, co předtím vypadalo, že bude vylomené zcela, se dalo za cenu trochy bolesti vrátit zpátky. Jenom dva zuby vpravo dole poskakovaly po podlaze. Pomalu prstem ohmatal idalší. Viklaly se, ale třeba vydrží. Podíval se na Nancy, která mu věnovala svůj kolozubý úsměv.

Bude znás pěknej páreček, pomyslel si mlhavě. Pivo se mu vžaludku převalovalo sem atam. Sáhl po další láhvi. Otevíráním se nezdržoval. Uražené hrdlo opatrně odkopl do rohu. Nalil si obsah do hrdla.

„Nancy?“ Jeho hlas zněl jako nabírání uhlí rezavou lopatou.

„No vidíš, Olivere, ty už imluvíš. Co uděláme stím okem?“

Oliver vstal. Motala se mu hlava amálem upadl, ale nějak se mu podařilo udržet se na nohou. Pokusil se rozhlédnout po místnosti. Hledal zrcadlo, které chybělo. Nakonec se sklonil nad vyleštěný ocelový stůl.

Vypadal žalostně. Zlomený nos. Pravé oko bylo oteklé azaplavené krví, která pomalu zasychala. Líce pod ním byla vpadlá dovnitř. Kůže se nedalo dotknout. Pod oběma očnicemi se nalévaly obří fialové podlitiny. Krev zobličeje kapala na obraz voceli.

Plesk.

Plesk.

Pokusil se dvěma prsty otevřít pravé oční víčko. Nejdřív neviděl nic, potom mlhu, pak začalo oko slzet apak se začaly vynořovat tvary. Problém byl, že oko neudržel otevřené.

„Nejdřív nos,“ zachrčel na Nancy. Narovnal se, otočil aopřel zády oocelový stůl. Nancy kněmu přistoupila.

„Můžu?“ Jenom kývl.

Uchopila mezi palec aukazováček to, co zbylo zjeho nosu, zakroutila azatáhla. Zavyl jako vlk. Vytryskla krev.

Další pivo.

„Budeš mi to muset sešít nebo nějak chytit. To oko. Budu ti tu khovnu, když neuvidím.“

Nancy se také posilnila. Zkusili nabídnout idívce, ale ta byla stále všoku. Nancy se zkoumavě podívala na Oliverův obličej. „Vypadáš hrozně, Olivere.“

Nepovídej, pomyslel si. Neměl chuť to říkat nahlas.

Nancy se prohrábla věcmi na stole. Některé znich vypadaly jako ze špitálů. Oliver nechtěl přemýšlet, co tu snimi prováděli. Mezi nimi našla cosi, co vypadalo jako sponka na papír, ale bylo to zlesklé oceli. Ukázala mu to.

„Jako vážně?“

„Jestli nechceš, abych ti přišila horní víčko, což stejně nemám čím, nenapadá mě, jak to jinak udělat.“

Do hajzlu, pomyslel si Oliver, nalil do sebe další pivo apřikývl.

Po několika minutách pachtění akrve se zdálo, že by mohl časem vidět normálně. Obě oči vypadaly vlesklé oceli stolní desky děsivě: žilky vbělmu všechny popraskaly aoči se podlily rudou krví. Ocelová spona mu trčela mezi chlupy obočí.

Snažil se přemýšlet, co dál. Jestli mají přežít, budou se muset nějak vyplížit ven. Nebylo také jasné, co sdívkou. Nechat ji tu nemohli. Nancy na tom byla oněco lépe, ale polámaná žebra ji bolela aběžet dokázala nanejvýš pár kroků. Zrak mu znovu padl na dívku.

Kývl na Nancy. „Prohlídni ten kabát.“

Nancy nechala kabát na dívce aprohledala jeho kapsy. Vjedné našla svazek jakýchsi dokumentů, vdruhé ruličku bankovek. Strčila si obojí do záhybů svých šatů. Teprve teď jí došlo, že jí ten odporný chlap utrhl ramínko, takže tu je před Oliverem polonahá. Náhle jí to přišlo nepatřičné. Přistoupila ke stolu apodobnou sponkou, jakou měl nyní Oliver vobočí, si šaty vyspravila.

Oliver si zatím klekl opatrně kmrtvole aprošacoval kapsy kalhot. Našel malý vystřelovací nůž aváček smincemi. Obojí si vzal. Pak si na něco vzpomněl.

„Kde je ta jeho hůl?“

Oba se rozhlédli. Stála opřená vrohu za dveřmi. Oliver kní došel avzal ji do ruky. Byla pěkně těžká, smosaznou hlavicí ve tvaru býčí lebky srohy. Rohy ale přiléhaly klebce tak, že nevadily při držení. Šlo okrásný kus práce. Asi deset palců pod hlavicí se nacházel mosazný knoflík, zapuštěný do těla hole. Oliver ho zmáčkl, ale nic se nestalo. Druhou rukou uchopil hůl pod knoflíkem aobě části hole rozpojil.

Jeho tušení bylo správné: vpravé ruce mu zůstala hlavice sdlouhou čepelí, od pohledu ostrou jako břitva. Vdruhé ruce držel zbytek hole. Iten byl pěkně těžký aOliver si domyslel, že se také dá použít jako zbraň. Vrátil čepel do pouzdra; oba kusy do sebe se syknutím zajely abezchybně se spojily stichým cvaknutím. Předmět byl stejně cenný jako vražedný.

Tak fajn, pomyslel si Oliver. Chlap je tuhej. Prachy máme, máme holku, máme itu jeho zasranou hůl. Jak dál?

Nancy se vrátila kdívce. Hladila ji po vlasech aněco jí šeptala. Dívka už neplakala aneúpěla, ale duchem stále nebyla na místě.

„Nancy…, musíme vymyslet, co teď,“ snažil se mluvit co nejméně.

„Zatím dobrý,“ řekla Nancy, „předpokládám, že si sní chtěl hrát pěkně dlouho. Podle toho, jak to tady vypadá, to tak bylo většinou.“ Nancy kývla směrem ktělu visícímu vřetězech, ale nepodívala se na něj.

Oliver se na něj zadíval poprvé pečlivěji. Vmoment, kdy do boudy vstoupil, neměl čas si ho nějak prohlížet. Teď zalitoval, že to udělal. Zvedl se mu žaludek avypité pivo se připojilo kvšeobecnému svinstvu na podlaze.

Visící tělo patřilo také dívce, to bylo ale všechno, co se oněm dalo říct. Zdálo se, že se někdo pokusil využít snad každý nástroj na ocelovém stole. Oliver ještě chvíli dávil žluč. Na tělo už se nepodíval. Pach krve asmrti hrozil, že ho udusí. Napadlo ho, zda byla dívka mrtvá, než byly nástroje použity.

Jak měl hlavu skloněnou, najednou poprvé spatřil předmět, který muži vypadl zruky, když ho poprvé praštil. Byl to nůž se zakulacenou špičkou. Věděl, na co je: na stahování kůže, tupá špička bránila jejímu porušení. Hlavou mu bleskla scéna spřipoutanou dívkou. Okamžitě si zakázal dál přemýšlet nad tím, co přesně měl muž vúmyslu. Vkaždém případě nebylo pochyb, že závěrečným stavem by bylo to ubohé cosi, co viselo zřetězů okousek vedle.

Šlachy na krku se mu napjaly. Vhlavě se mu vedle bolesti vynořil vztek.

Odkašlal si, vyplivl zelený chrchel na podlahu, sáhl po další láhvi azaváhal. Nechtěl umřít kvůli tomu, že se někde zapotácí. Pak se vduchu rozesmál akoutky úst se mu bolestivě roztáhly: kvůli opilosti to snejvětší pravděpodobností nebude.

Urazil hrdlo láhve– tak jako předtím– anapil se. Nabídl Nancy, která přijala azhluboka si přihla.

Pivo ho trochu uklidnilo. Pohlédl do světla petrolejové lampy visící ze stropu. Plamínek se zamihotal arozsvítil se jasněji, jako by se do něj opřel závan větru. Zamyslel se. Vztek pomáhal soustředění.

„Nancy…?“

„Jo?“

„Myslím, že vím, co dál.“

Nejdřív svlékli muže zjeho šatů. Byly výrazně lepší než ty, které měl kdokoliv znich na sobě, ale dívce ani Nancy by nepadly, takže si je oblékl Oliver. Krev na nich už zasychala, ale to se oškrábe.

Postupně se svlékali a zase oblékali. Oliverovy hadry si oblékla Nancy. Dívku oblékla do jejích vlastních šatů, které našla vkoutě: byla to vpodstatě jen noční košile, dole umolousaná od bláta. Přidala jí svoji sukni. Dívka se nechala obléknout, ale stále nic neříkala. Oliver si pomyslel, že už alespoň občas její oči zaostří na něco vokolí. Nancy si hbitě upravila pomocí sponek aprovázku Oliverovy kalhoty alespoň tak, aby jí nepadaly. Jeho blůza ahalena jí nepadla, ale držela.

Oliver začal být nervózní. Sice si myslel, že mají ještě čas, ale nechtěl riskovat, že se vrátí slizoun, aby se přesvědčil, že jeho zákazníkovi nic nechybí.

„Kde jsou ty ostatní holky, Nancy?“

Otočila se směrem ke dveřím, aby se zorientovala, aukázala vlevo. „Je to hned vedle,“ řekla, „je to nějaká bývalá stodola, nebo něco. Má to velký vrata apořádnej zámek.“

Oliver přikývl.

„AMaggie?“