Translation (Klenot sedmi hvězd) © Kateřina Šípková, 2015

Translation & Retelling (Carmilla) © Josef Pepson Snětivý, 2015

Editor, Postface © Josef Pepson Snětivý, 2015

Picture on Cover ©Thinkstock.com, 2015

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2015

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2015

ISBN 978-80-7475-078-6

Obsah

Bram Stoker - Klenot sedmi hvězd

Kapitola I. Noční prosba

Kapitola II. Podivné pokyny

Kapitola III. Hlídači

Kapitola IV. Druhý útok

Kapitola V. Další podivné pokyny

Kapitola VI. Podezření

Kapitola VII. Okradený cestovatel

Kapitola VIII. Nalezení lamp

Kapitola IX. Potřeba vědění

Kapitola X. Údolí kouzelníka

Kapitola XI. Královnina hrobka

Kapitola XII. Magická truhla

Kapitola XIII. Probuzení z transu

Kapitola XIV. Mateřské znaménko

Kapitola XV. Plány královny Tery

Kapitola XVI. Jeskyně

Kapitola XVII. Pochybnosti a obavy

Kapitola XVIII. Lekce Ka

Kapitola XIX. Velký experiment

Joseph Sheridan Le Fanu - Carmilla

I. Krásná neznámá

II. Co přinesl letní večer

III. Jak dlouho se vlastně známe?

IV. Přitažlivá i podivná

V. Neskutečná podoba

VI. První zlá noc

VII. Spirála otupělosti

VIII. Kdes byla, Carmillo?

IX. Přijíždí generál

X. Pozůstalý

XI. Osudové setkání

XII. Odjezd záhadné hrabenky

XIII. V pohřební kapli

XIV. Bertina vražedkyně

XV. Ortel a poprava

XVI. Vzpomínka na Carmillu

Doslov

Přeložila Kateřina Šípková

Eleonoře a Constanci Hoytovým

Kapitola I.

Noční prosba

Všechno se zdálo tak neskutečné, že jsem si sotva dokázal představit, že se to už někdy předtím stalo, a přesto se každá příhoda udála ne jako další krok v logice věcí, ale jako něco očekávaného. Zdá se, že nás šálí paměť, ať chceme nebo ne, ať se nám to líbí nebo ne, ať nám tím působí bolest či radost. A že život je hořkosladký a to, co se událo, se stane věčností.

Opět lehounký člun. Přestal brázdit líné vody; vesla se zaleskla na slunci a voda z nich pomalu odkapávala. Klouzal zvolna po hladině, pryč z dosahu úporných červencových paprsků, vstříc chladnému stínu mohutných skleslých vrbových větví. Vstávám uvnitř kolébajícího se člunu, zatímco ona dál klidně sedí a hbitými prsty se chrání před zbloudilými větvičkami i nespoutanou pružností mohutných větví. Voda se pod klenbou průsvitné zeleně stromoví opět zdála zlatavě hnědá a travnatý břeh měl odstín smaragdu. Zase jsme seděli v chladivém stínu za doprovodu nesčetných zvuků přírody, které se uvnitř i vně našeho altánu slévaly v jediné ospalé bzučení, v jehož chlácholivém náručí je možné zapomenout na velký okolní svět, plný znepokojivých strastí a zneklidňujících radostí. V tom blaženém osamění mladá dívka opět upustila od konvencí upjaté, úzkoprsé výchovy a přirozeným, zasněným způsobem vyprávěla o osamělosti svého nového života. Smutný tón jejího tlumeného hlasu mě přiměl představit si, jak v tom prostorném domě, v němž důvěra neměla oltář a soucit svatyni, žil každý osaměle a jak se i obličej jejího vlastního otce zdál tak vzdálený, jako býval kdysi život na venkově. Opět se moudrost mé mužské existence a zkušenosti mých let položily k dívčiným nohám. Náhle už neexistovalo žádné já, pouze uposlechnutí příkazů. A prchavé vteřiny se znovu nekonečně násobily. Neboť to je tajemstvím snů, že životy splývají a opět se rodí, mění se, a přesto zůstávají stejné, tak jako pospíchá vpřed fuga. A tak paměť ve spánku umdlévá; znovu a znovu.

Zdá se, že nemá být dokonalý klid. I v ráji had vystrkuje hlavu z větví Stromu poznání. Ticho bezesné noci je přerušeno duněním laviny, hučením náhlé potopy, zvoněním vlaku projíždějícího spícím městem, pleskáním vzdálených pádel na moři… Ať už je to cokoli, narušuje to kouzlo mého ráje. Klenba zeleně nad námi, posázená diamantovými hroty světel, se chvěje pod ustavičnými údery pádel a neklidný zvonek zřejmě nikdy neustane…

Náhle byly brány spánku rozraženy dokořán a mé probuzené uši rozpoznaly příčinu oněch rušivých zvuků. Bdělý svět je značně prozaický – někdo bušil a zvonil na něčí dveře v ulici.

Už jsem si docela zvykl, že jsem ve svém bytě v Jermyn Street neustále slýchal nějaké okolní zvuky. Ať jsem spal či bděl, obvykle jsem aktivitám svých sousedů, jakkoli byly hlučné, nevěnoval pozornost. Ale tento rámus byl příliš souvislý, příliš naléhavý a neodbytný, než abych ho jen tak ignoroval. V pozadí toho ustavičného zvuku byl nějaký bystrý rozum a v pozadí toho rozumu napětí či potřeba. Nejsem úplný sobec, takže při pomyšlení, že někdo potřebuje pomoc, jsem ihned vyskočil z postele. Instinktivně jsem se podíval na hodinky. Byly teprve tři hodiny ráno. Kolem zelené rolety, která zatemňovala můj pokoj, byl slabý šedý lem. Bylo zjevné, že někdo klepe a zvoní na dveře našeho domu a že dosud není vzhůru nikdo, kdo by otevřel. Oblékl jsem si župan, vklouzl do bačkor a sešel dolů ke dveřím. Když jsem je otevřel, spatřil jsem pečlivě upraveného štolbu, jak jednou rukou odhodlaně mačká zvonek, zatímco druhou nepřetržitě buší klepátkem do dveří. V okamžiku, kdy mě spatřil, zvuk ustal; jedna ruka se instinktivně dotkla okraje klobouku a druhá z kapsy vytáhla dopis. Přede dveřmi stál elegantní kočár s kočím, koně ztěžka oddychovali, jako kdyby celou cestu jeli tryskem. Strážník, kterého na místo přilákal nepatřičný zvuk, stál opodál se zapálenou noční lucernou za pasem.

„Promiňte, pane, omlouvám se, že vás v tuto noční hodinu ruším, ale mám velmi naléhavé příkazy. Nesmím promarnit ani vteřinu a mám bušit a zvonit tak dlouho, dokud mi někdo neotevře. Mohu se zeptat, zda tady bydlí pan Malcolm Ross?“

„Já jsem Malcolm Ross.“

„Pak je tento dopis i tento kočár určen vám, pane.“

S obezřetnou zvědavostí jsem převzal dopis, který mi podával. Jako advokát jsem měl pochopitelně tu a tam podivné zkušenosti, včetně neočekávaných nároků na můj čas, ale nikdy jsem nic podobného nezažil. Ustoupil jsem zpět do haly, přivřel dveře, ale nechal je mírně pootevřené, a rozsvítil elektrické světlo. Dopis byl psaný zvláštním ženským rukopisem. Začínal náhle, bez jakéhokoli „vážený pane“ či jiného oslovení:

Řekl jste, že jste ochoten mi pomoci, kdybych potřebovala, a doufám, že jste svá slova myslel vážně. Ten okamžik nastal dřív, než jsem čekala. Jsem ve strašlivých nesnázích a nevím, na koho se obrátit nebo koho požádat o pomoc. Obávám se, že se někdo pokusil zabít mého otce. Díkybohu je stále naživu, ale ztratil vědomí. Poslala jsem pro lékaře a policie je již na cestě, ale není tu nikdo, na koho bych se mohla spolehnout. Přijeďte ihned, je-li to ve Vašich silách, a pokud můžete, odpusťte mi. Předpokládám, že až později si uvědomím, co jsem udělala, že po Vás žádám takovou službu, ale nyní nejsem schopná souvisle myslet. Přijeďte! Přijeďte ihned! MARGARET TRELAWNYOVÁ.

Když jsem tyto řádky četl, bolest i radost si razily cestu do mé mysli, ale hlavní myšlenka byla, že se dostala do nesnází a obrátila se na mě – na mě! Takže mé sny o ní nebyly tak docela bezdůvodné. Zavolal jsem na štolbu:

„Počkejte! Budu u vás za chvilku!“ Pak jsem kvapně vyběhl nahoru.

Stačilo mi pár minut, abych se umyl a oblékl. Brzy jsme již letěli londýnskými ulicemi tak rychle, jak koním stačil dech. Chystaly se ranní trhy, takže když jsme dorazili na Piccadilly Circus, spatřili jsme nekonečné zástupy povozů, šinoucích se ze západu, ale po zbytek cesty byly ulice volné, a tak jsme mohli jet rychle. Řekl jsem štolbovi, aby si sedl ke mně do kočáru a řekl mi, co se stalo. Během svého vyprávění seděl rozpačitě s kloboukem na klíně.

„Slečna Trelawnyová, pane, poslala sluhu, abychom ihned zapřáhli. Když byl kočár připraven, přišla za mnou sama slečna, předala mi dopis a řekla Morganovi – kočímu –, aby jel tak rychle, jak to jen půjde. Také mi přikázala, že nemám ztratit ani vteřinu a musím bez ustání bušit na dveře tak dlouho, dokud mi někdo neotevře.“

„Ano, já vím, já vím – to už jste mi říkal! Chci vědět, proč poslala pro mě. Co se v domě stalo?“

„To sám přesně nevím, pane. Vím jen, že pán byl nalezen ve svém pokoji v bezvědomí, s prostěradlem celým od krve a s ránou na hlavě. Nijak se nám ho nedaří probudit. To slečna Trelawnyová ho našla.“

„Jak je možné, že ho našla v takovou hodinu? Předpokládám, že to bylo pozdě v noci…“

„To nevím, pane, podrobnosti neznám.“

Protože mi už neměl co říct, zastavil jsem na chvíli kočár, aby si mohl přesednout na kozlík. Jakmile jsem opět osaměl, znovu jsem si všechno přehrával v hlavě. Existovalo tolik věcí, na které jsem se ještě mohl štolby zeptat; byl jsem sám na sebe rozzlobený, že jsem dostatečně nevyužil příležitost. Nicméně po dalším uvážení jsem byl nakonec rád, že jsem odolal pokušení. Cítil jsem, že bude lepší, když se vše, co potřebuji vědět o životě slečny Trelawnyové, dozvím přímo od ní, nikoli od sluhů.

Uháněli jsme čtvrtí Knightsbridge, tichý hluk našeho dobře vybaveného kočáru se nesl tlumeně ranním vzduchem. Zahnuli jsme do Kensinghton Palace Road a zanedlouho zastavili naproti obrovskému domu po levé straně, pokud jsem mohl soudit, blíž k Notting Hill než ke konci bulváru Kensington. Byl to skutečně impozantní dům, nejen ve své velikosti, ale i z hlediska architektury. Dokonce i v mdlém popelavém světle nastávajícího jitra, které věci obvykle zmenšuje, vypadal ohromný.

Se slečnou Trelawnyovou jsem se setkal v hale. Ani v nejmenším nebyla plachá. Vypadala, že všemu vládne s urozenou dominancí, o to pozoruhodnější, že byla velmi nervózní a bledá jako padlý sníh. Ve velké hale se nacházelo několik sluhů, muži stáli vedle sebe u vstupních dveří, v rohu se krčil hlouček žen. Policejní komisař hovořil se slečnou Trelawnyovou, vedle něj stáli dva muži v uniformě a jeden v civilu. Když mi spontánně stiskla ruku, oddechla si a oči se jí zaleskly úlevou. Její pozdrav byl prostý:

„Věděla jsem, že přijdete!“

Stisk ruky může znamenat mnoho, i když nemá v úmyslu být něčím výjimečným. Dlaň slečny Trelawnyové se nějakým způsobem ztratila v mé. Ne snad proto, že by to byla malá dlaň – hebká a pružná, s dlouhými útlými prsty, výjimečná a překrásná –, ale proto, že se mi nevědomky odevzdala.

A i když jsem se v tu chvíli nemohl zabývat příčinou vzrušení, jež zaplavilo mé tělo, vybavil jsem si je později.

Otočila se směrem ke komisaři a řekla:

„Toto je pan Malcolm Ross.“

Komisař zasalutoval a odvětil:

„Znám pana Malcolma Rosse, slečno. Možná si vzpomíná, že jsem měl tu čest pracovat s ním na případu ražby mincí v Brixtonu.“

V první chvíli jsem si neuvědomil, kdo to je, neboť jsem se plně soustředil na slečnu Trelawnyovou. „Ale jistě, komisař Dolan, vzpomínám si velmi dobře!“ řekl jsem, když jsme si potřásli rukou. Nemohl jsem si nevšimnout, že si slečna Trelawnyová oddechla, když zjistila, že se známe. Zaujal mě určitý neklid v jejím chování a instinktivně jsem vycítil, že by pro ni bylo příjemnější, kdyby se mnou mohla mluvit beze svědků. Proto jsem komisaři navrhl: „Možná by bylo lepší, kdybych si se slečnou Trelawnyovou promluvil na chvíli o samotě. Vy už jste jistě všechno slyšel a já bych lépe pochopil, co se tady stalo, kdybych jí mohl položit pár otázek. Pak, pokud dovolíte, bych celou záležitost rád projednal s vámi.“

„Bude mi potěšením být vám jakkoli nápomocen, pane,“ odvětil srdečně.

Následoval jsem slečnu Trelawnyovou. Přesunuli jsme se do elegantní místnosti, do níž byl vstup přímo z haly a která poskytovala překrásný výhled do zahrad za domem. Jakmile jsme vešli a já za sebou zavřel dveře, spustila:

„Poděkuji vám později, že jste byl tak laskavý a přišel mi pomoct v mých nesnázích, ale v tuto chvíli mi nejvíc pomůžete, když budete znát všechna fakta.“

„Pokračujte,“ odvětil jsem. „Řekněte mi všechno, co víte, a nevynechejte žádný detail, jakkoli vám může nyní připadat malicherný.“

Ihned uposlechla:

„Probudil mě podivný zvuk. Nemám tušení, co to mohlo být; jediné, co vím, je, že mě vyrušil ze spánku a já si najednou uvědomila, že jsem vzhůru, srdce mi buší jako o závod a já s napětím naslouchám hluku, který vychází z ložnice mého otce. Můj pokoj je hned vedle otcova, takže ho často, ještě než usnu, slýchám, jak chodí po místnosti. Většinou pracuje dlouho do noci, často opravdu hodně dlouho, takže když se občas probudím brzy – což se mi tu a tam stane – nebo za svítání, slyším ho ještě stále chodit po pokoji. Jednou jsem se mu pokusila naznačit, že pro něj není zdravé zůstávat tak dlouho vzhůru, podruhé už jsem se neodvážila. Víte, jak dokáže být přísný a odměřený – přinejmenším si jistě vybavujete, co jsem vám o něm vyprávěla, a když se v této náladě snaží být slušný, je opravdu strašlivý. Rozzlobeného ho snáším mnohem lépe. Ale když je pomalý a rozvážný, koutek jeho úst se nadzvedne vzhůru a on ukáže své ostré zuby, myslím, že se cítím – ach, bože, já vlastně ani nevím, jak se cítím! Nicméně zpět k minulé noci. Tedy: potichu jsem vstala a přikradla se ke dveřím jeho ložnice, protože jsem se bála, abych ho nevyrušila. Neslyšela jsem žádný pohyb ani křik, jen podivný zvuk, jako když někdo něco táhne, a taky pomalé těžké oddechování. Ach! Bylo to tak děsivé – čekat ve tmě a tichu a bát se… bát se něčeho, a vůbec netušit, čeho!

Nakonec jsem sebrala všechnu svou odvahu, stiskla kliku tak jemně, jak to jen šlo, a trochu pootevřela dveře. Uvnitř byla naprostá tma, viděla jsem jen obrysy oken. Ale v té tmě se zvuk oddechování, který byl nyní zřetelnější, zdál děsivý. Chvíli jsem poslouchala, ale zvuk neustával. Jinak bylo v pokoji naprosté ticho. Rozrazila jsem dveře. Měla jsem strach otevřít je pomalu, kdyby za nimi byla náhodou nějaká strašlivá věc, připravená mě napadnout! Pak jsem rozsvítila světlo a vešla do místnosti. Nejprve jsem se podívala na postel. Povlečení bylo zmačkané, takže jsem věděla, že v ní už otec ležel. Vprostřed postele jsem zahlédla velkou, temně rudou skvrnu, která se rozpíjela, a srdce se mi zastavilo. Zatímco jsem zírala na krev, opět jsem zaslechla to oddechování. Podívala jsem se tím směrem a spatřila otce, jak leží na pravém boku, levou ruku měl pod sebou, jako by někdo vzal jeho nehybné tělo a mrštil jím o zem. Stopy krve vedly přes celou místnost až nahoru na postel. Kolem jeho těla byla velká rudá kaluž krve, a když jsem se k němu sklonila, abych ho prohlédla, zaleskla se ve světle. Místo, kde ležel, bylo přímo před velkým sejfem. Oblečen byl v pyžamu. Levý rukáv měl roztržený, takže byla vidět jeho obnažená paže, napřažená k sejfu. Vypadalo to tak děsivě! Celá byla potřísněná krví a kůži kolem zlatého náramku, který nosil na zápěstí, měl odřenou a rozškrábanou. Vůbec jsem netušila, že něco takového nosil, opravdu mě to překvapilo.“

Pak se na chvíli odmlčela a já, ve snaze jí ulevit, jsem podotkl:

„To vás nemusí vůbec překvapovat. Spousta mužů nosí náramky. I ti, do kterých byste to nikdy neřekla. Viděl jsem muže odsouzeného na smrt, a ten, když pozvedl paži, ukázal zápěstí ozdobené zlatým náramkem.“

Nezdálo se, že by mým slovům nebo myšlenkám věnovala příliš pozornosti, nicméně to vypadalo, že se jí krátkou odmlkou ulevilo, a ona pevnějším hlasem pokračovala:

„S přivoláním pomoci jsem neotálela, protože jsem měla strach, aby nevykrvácel. Zazvonila jsem na zvonek, vyšla z pokoje a hlasitě křičela. Za chvíli – ačkoli mně to připadalo jako celá věčnost – přiběhl jeden ze sluhů a vzápětí i ostatní, až byla nakonec otcova ložnice plná užaslých pohledů, neupravených vlasů a rozmanitého nočního oblečení.

Zvedli jsme otce na pohovku a hospodyně paní Grantová, která vypadala, že z nás všech má nejvíc rozumu, začala hledat místo, odkud teče ta krev. Za pár vteřin už bylo jasné, že proudí z obnažené paže, v níž byla těsně u zápěstí hluboká rána – nebyl to čistý řez jako nožem, spíš takový zubatý škrábanec nebo prasklina –, která narušila žílu. Paní Grantová mu ji obvázala kapesníkem a pevně utáhla. Vypadalo to, že krvácení ustalo. V tu chvíli se mi opět vrátil rozum – nebo aspoň to, co z něj zbylo – a já poslala jednoho sluhu pro lékaře a druhého pro policii.  Když odešli, měla jsem najednou pocit, že jsem v domě kromě sluhů úplně sama a že nevím nic, ani o svém otci, ani o ničem jiném, a zatoužila jsem mít u sebe někoho, kdo by mi pomohl. A tak jsem si vzpomněla na vás a na vaši laskavou nabídku ve člunu pod vrbou. Aniž bych o tom víc přemýšlela, přikázala jsem štolbovi, aby ihned zapřáhl, a naškrábala pro vás vzkaz, který jsem poté poslala.“

Opět se na chvíli odmlčela. Nechtěl jsem jí hned v tu chvíli vyjádřit své city, a tak jsem jí jen pohlédl do tváře. Myslím však, že pochopila, protože se naše pohledy na okamžik setkaly, a pak své oči sklopila a tváře jí zrudly jako pivoňky. Se zjevným úsilím pokračovala ve vyprávění: „Doktor dorazil nevídaně rychle. Štolba ho zastihl před domem, když odemykal. Přiběhl okamžitě celý zadýchaný, žílu na paži otci odborně zavázal a pak se domů vrátil pro další nástroje. Troufám si říct, že byl zpět takřka okamžitě. Chvíli po něm dorazil komisař a hned poté vy.“

Nastala dlouhá pauza a já se odvážil vzít ji na okamžik za ruku. Bez dalších slov jsme otevřeli dveře a zamířili ke komisařovi, který stál dosud v hale. Přispěchal nám naproti s touto informací:

„Vše jsem osobně prošetřil a poslal vzkaz do Scotland Yardu. Víte, pane Rossi, vypadá to, že v tomto případě je tolik nejasností, až jsem si řekl, že bude lepší, když budeme mít k dispozici nejlepšího muže z oddělení kriminalistiky, jakého vůbec můžeme mít. Takže jsem požádal, aby sem byl ihned vyslán seržant Daw. Jistě si na něj vzpomínáte z případu travičství v Hoxtonu, pane.“

„Ano, jistě,“ přitakal jsem. „Vzpomínám si na něj velmi dobře – z tohoto případu i z mnoha dalších, při nichž jsem měl možnost využít jeho mimořádných schopností a bystrého úsudku. A navíc málokdy potkáte tak upřímného člověka. Když jsem byl na straně obhajoby a věřil v nevinu svého klienta, byl jsem skutečně rád, že právě on stojí proti nám.“

„To je pro mě vůbec největší uznání, pane,“ usmál se komisař. „Těší mě, že mou volbu schvalujete.“

Srdečně jsem odvětil:

„Nemohl jste se rozhodnout lépe. Nepochybuji o tom, že společně získáme všechna potřebná fakta a zjistíme i to, co se skrývá za nimi!“

Vešli jsme do pokoje pana Trelawnyho, kde jsme našli všechno přesně tak, jak nám jeho dcera popsala.

Vzápětí se rozdrnčel domovní zvonek a za okamžik byl do místnosti uveden další host. Byl to mladý muž s orlími rysy, pronikavýma šedýma očima a s čelem vysokým a širokým, jaké mívají velcí myslitelé. V ruce třímal černý kufřík, který ihned otevřel. Slečna Trelawnyová nás představila: „Doktor Winchester, pan Ross, komisař Dolan.“ Vzájemně jsme se poklonili a doktor se ihned pustil do práce. My ostatní jsme čekali a dychtivě pozorovali, jak pokračuje v ošetřování rány. Během práce se několikrát obrátil na komisaře, aby ho obeznámil s povahou zranění a on si mohl všechna důležitá fakta zapsat do poznámkového bloku.

„Podívejte se: zde je několik souběžných řezů či škrábanců, začínajících na levé straně zápěstí, na některých místech ohrožujících vřetenní tepnu. Vypadá to, že tyto drobné ranky, hluboké a zubaté, byly provedeny nějakým tupým nástrojem. Obzvláště tato se zdá být způsobena ostrým klínem. Kůže kolem ní je odřená, jako by na ni někdo ze strany tlačil.“ Po chvíli se otočil na slečnu Trelawnyovou a řekl: „Myslíte, že bychom mu mohli odstranit ten náramek? Není to nezbytné, pokud jej stáhneme níž, aby byl volnější, ale později to bude pro pacienta pohodlnější.“

Chudák dívka celá zčervenala, když tlumeným hlasem odvětila:

„Já nevím. Já… já… začala jsem s otcem žít teprve nedávno a o jeho životě či úmyslech toho vím tak málo, že se obávám, že nejsem schopna takovou věc sama rozhodnout.“

Lékař si ji bedlivě změřil pohledem a pak laskavým hlasem dodal:

„Odpusťte, to jsem nevěděl. Nedělejte si s tím žádné starosti. Vůbec není nutné náramek odstraňovat, a pokud k tomu dojde, mohu tak klidně učinit sám na vlastní zodpovědnost. Kdyby to bylo později nevyhnutelné, můžeme ho odstranit pilníkem. Váš otec měl jistě důvod, proč ho nosil. Vidíte, tady je připevněný malý klíček…“ Zatímco hovořil, přerušil na okamžik svou práci a sklonil se níž. Poté si půjčil svíčku, kterou jsem po celou dobu třímal v ruce a nakláněl tak, aby její světlo dopadalo na náramek. Pak mi naznačil, abych ji chvíli držel ve stejné poloze, vytáhl z kapsy lupu a přiložil ji k náramku. Jakmile provedl důkladné přezkoumání, narovnal se, podal lupu komisaři Dolanovi a řekl mu, aby udělal totéž: „Raději se podívejte sám. To není jen tak obyčejný náramek. Jsou to trojité pozlacené ocelové články, což lze vidět v místech, kde je už opotřebovaný. Evidentně se nepočítalo s tím, že by měl být snadno odstraněn. Bude k tomu jistě zapotřebí něčeho lepšího, než je obyčejný pilník.“

Komisař sklonil své mohutné tělo, ale nepodařilo se mu dostat tak blízko jako doktorovi. Podrobně zkoumal náramek, otáčel jím pomalu kolem zápěstí, aby mu neunikla sebemenší podrobnost. Pak se narovnal a podal lupu mně. „Až si ho pozorně prohlédnete,“ řekl, „nechte i slečnu, aby se podívala, pokud bude chtít.“ Začal si vše pečlivě zapisovat do notesu.

Já jsem však lupu nejprve podal slečně Trelawnyové a otázal se:

„Nechcete se podívat první?“

Ustoupila a odmítavě pozvedla ruku:

„Ach, ne! Otec by mi ten náramek jistě ukázal, kdyby si přál, abych ho viděla. Nerada bych dělala něco, s čím by nesouhlasil.“ Pak, očividně v obavách, aby se nás její přílišná zdrženlivost nedotkla, dodala: „Samozřejmě je však naprosto v pořádku, že se podíváte vy. Musíte prozkoumat a uvážit všechno a já jsem skutečně – skutečně vděčná, že…“

Otočila se a já jsem viděl, jak se tiše rozplakala. Bylo mi jasné, že i v těchto okamžicích pociťuje zlost, že o svém otci ví tak málo a že její nevědomost vyplouvá na povrch – a navíc před tolika cizími lidmi. To, že se jednalo o samé muže, její pocit studu nikterak nezmírňovalo, ačkoli to přece jen přinášelo drobnou úlevu. Zatímco jsem se snažil porozumět jejím pocitům, neubránil jsem se domněnce, že je ráda, že ji v tuto hodinu nepozoruje žádné ženské oko – byť by jinak bylo v mnoha ohledech chápavější.

Když jsem dokončil ohledání, které potvrdilo doktorova slova, a postavil jsem se, mé místo vedle gauče opět zaujal lékař, který pokračoval v péči o pacienta.

Komisař Dolan se ke mně naklonil a zašeptal:

„Myslím, že máme opravdu štěstí na lékaře!“

Přikývl jsem a už jsem se nadechoval, že k jeho postřehu přidám další slova uznání, když se ozvalo slabé zaťukání na dveře.

Kapitola II.

Podivné pokyny

Komisař Dolan vyrazil klidným krokem ke dveřím. Jistou přirozenou dohodou se ujal velení nad situací v místnosti. My ostatní jsme čekali. Mírně pootevřel dveře, pak je s očividnou úlevou rozevřel dokořán – a do místnosti vstoupil mladý muž. Byl vysoký, subtilní postavy, hladce oholen, měl ostře řezané rysy a veselé, bystré oči, které jako by jediným pohledem pojaly veškeré dění v místnosti. Když vešel, komisař napřáhl ruku a oba muži se srdečně přivítali.

„Přijel jsem okamžitě, pane, jak jsem obdržel váš vzkaz. Je mi ctí, že se mi stále dostává vaší důvěry.“

„Tu budete mít vždycky,“ pronesl komisař srdečně. „Nezapomněl jsem na naše staré dobré časy na Bow Street{1}!“ Pak začal rekapitulovat vše, co zjistil do okamžiku, kdy tento nový příchozí vstoupil do dveří. Seržant Daw mu položil několik málo otázek, nezbytných pro pochopení souvislostí či jednotlivých příbuzenských vztahů. Dolan, který však velmi dobře znal jeho práci, se snažil každému dotazu předcházet a během svého monologu objasňoval všechny důležité podrobnosti. Seržant Daw tu a tam krátce zatěkal pohledem, změřil si jednoho z nás nebo se rozhlédl po místnosti. Pak svůj pohled upnul na tělo zraněného muže, který ležel v bezvědomí na pohovce.

Když komisař skončil, seržant se obrátil na mě a řekl: „Možná si na mě už nevzpomínáte, pane. Pracoval jsem s vámi na hoxtonském případu.“ „Pamatuji si vás velmi dobře, pane,“ odvětil jsem a podal mu ruku.

Opět se ozval komisař:

„Abyste tomu dobře rozuměl, seržante, tento případ máte nyní plně na starosti.“

„Doufám však, pane, že pod vaším velením.“

 Komisař zavrtěl hlavou, usmál se a řekl:

„Jsem přesvědčen, že tento případ bude vyžadovat hodně času a plné soustředění, a na to jsem bohužel příliš zaneprázdněn. Nicméně mě skutečně velmi zajímá, takže pokud bude v mých silách jakkoli pomoct, bude mi potěšením!“

„Dobře, pane,“ odvětil seržant Daw a svou zodpovědnost přijal s úklonou. Pak se ihned pustil do vyšetřování.

Nejprve přistoupil k lékaři, zeptal se ho na jméno a adresu a požádal ho, aby o tomto případu udělal podrobný zápis, který by mohl použít a zároveň předložit policejnímu ústředí, pokud by si jej vyžádali. Doktor Winchester se důstojně uklonil a přislíbil, oč byl požádán. Pak seržant přistoupil ke mně a tiše pravil: „Váš lékař se mi zamlouvá. Myslím, že můžeme spolupracovat!“ Otočil se ke slečně Trelawnyové a požádal ji: „Od vás s dovolením potřebuji znát všechno, co víte o svém otci; o jeho způsobu života, jeho minulosti – prakticky všechno, co ho zajímalo nebo čím se zabýval.“

Chystal jsem se ho přerušit, abych ho obeznámil s její nevědomostí v těchto záležitostech, s níž se mi dívka svěřila, když mě její ruka zadržela a ona sama se ujala slova:

„Bohužel toho vím skutečně velmi málo, vlastně spíš nic. Komisař Dolan a pan Ross už znají všechno, co k tomu mohu říct.“

„Víte, madam, musíme udělat opravdu vše, co je v našich silách,“ odvětil vlídně seržant. „Jestli dovolíte, začal bych krátkých výslechem. Vypověděla jste, že jste byla za dveřmi, když jste zaslechla ten hluk, je to tak?“

 „Byla jsem ve svém pokoji, když jsem zaslechla podivný zvuk – ať už to bylo cokoli, bylo to první, co mě vzbudilo. Hned jsem vyšla ze své ložnice. Otcovy dveře byly zavřené a já viděla na celé odpočívadlo i horní část schodiště, takže nikdo nemohl opustit pokoj, aniž bych o tom věděla, jestli se ptáte na tohle.“

„To je přesně to, co jsem měl na mysli, slečno. Když mi každý všechno popíše tak přesně jako vy teď, přijdeme tomu brzy na kloub.“ Pak přistoupil k posteli a pozorně si ji prohlédl: „Dotkl se někdo postele?“

„Pokud vím, ne,“ odvětila slečna Trelawnyová, „ale zeptám se naší hospodyně paní Grantové.“ Zazvonila na zvonek. Objevila se sama paní Grantová. „Pojďte dál, prosím,“ vyzvala ji slečna Trelawnyová. „Tito pánové potřebují vědět, jestli se někdo dotkl otcovy postele.“

„Já ne, madam.“

„Pak,“ dodala slečna Trelawnyová a otočila se zpět k seržantu Dawovi, „se jí nedotkl nikdo. Po celou dobu byla v místnosti buď paní Grantová, nebo já. A nemyslím si, že by se někdo ze sluhů, které jsem přivolala, vůbec přiblížil k posteli. Víte, otec ležel přesně tady pod velkým sejfem a všichni se shlukli kolem něj. Nehledě na to, že zakrátko jsme je stejně všechny poslali pryč.“

Seržant Daw nás pohybem ruky vyzval, abychom zůstali na druhé straně místnosti, zatímco lupou bedlivě zkoumal postel a dbal na to, aby každičký záhyb ložního prádla vrátil přesně do té polohy, v jaké bylo. Pak lupou prozkoumal podlahu vedle postele; zvlášť záležet si dal na místech, kde krev stékala po boční straně postele, vyřezávané z masivního červeného dřeva. Vkleče, centimetr po centimetru, vyhýbaje se jakémukoli kontaktu se skvrnami na podlaze, sledoval krvavé stopy až k místu pod velkým sejfem, kde tělo leželo. Celé toto místo a vše kolem něj pečlivě prohledal až do okruhu téměř jednoho metru, ale nezdálo se, že by objevil něco, co by vyžadovalo zvláštní pozornost. Pak prozkoumal čelní stěnu sejfu, okolí zámku a spodní a svrchní část dvojitých dvířek, a to především v místech, kde se dotýkaly čelní stěny sejfu. Následně přistoupil k oknům, které byly zavřené na petlici.

„Byly okenice zavřené?“ zeptal se jen tak mimoděk slečny Trelawnyové, jako by očekával potvrzující odpověď, která také přišla.

Po celou tuto dobu se doktor Winchester věnoval pacientovi. Obvazoval rány na zápěstí, vyšetřoval hlavu, hrdlo a srdce. Každou chvíli zatěkal bezděčně pohledem po místnosti, jako by něco hledal.

Pak jsme zaslechli hluboký, výrazný detektivův hlas:

„Pokud mohu soudit, záměrem bylo dostat tento klíč do zámku od sejfu. Vypadá to, že je v tom mechanismu nějaké tajemství, které nedokážu rozluštit, ačkoli než jsem nastoupil k policii, sloužil jsem u Chubb´s. Je to kódový zámek na sedm písmen, ale vypadá to, že vedle kombinace hraje roli i způsob uzamčení. Je to výrobek od Chatwood´s, zkusím tam tedy zavolat a něco zjistit.“ Pak se obrátil na doktora, jako by pro tuto chvíli skončil, a otázal se:

„Je něco, co mi k tomu můžete říct hned, než sepíšete lékařskou zprávu? Pokud máte jakékoli pochybnosti, mohu počkat, ale čím dřív se dozvím něco konkrétního, tím lépe.“

Doktor Winchester ihned odvětil: „Pokud jde o mě, není důvod čekat. Samozřejmě že napíšu lékařskou zprávu. Ale mezitím vám řeknu vše, co vím, čehož ostatně není mnoho, a vše, co si myslím – a to je ještě nejasnější. Na hlavě nemá pacient žádné zranění, které by vysvětlovalo jeho dosud trvající bezvědomí. Takže předpokládám, že mu buď byly podány nějaké drogy, nebo je pod vlivem hypnózy. Pokud však mohu soudit, zdrogován nebyl – přinejmenším ne drogou, kterou znám. Nicméně vzhledem ke skutečnosti, že se v této místnosti vyskytuje tolik různých pachů z mumií, je těžké si být jistý něčím s tak jemnou vůní. Troufám si tvrdit, že jste určitě zaznamenal ty zvláštní egyptské vůně, živice, vonné masti, aromatické pryže, koření a tak dále. Je docela možné, že někde v této místnosti, mezi všemi těmi raritami, skrytá za silnějšími vůněmi, je nějaká substance či tekutina, která měla za následek to, co vidíme před sebou. Teoreticky také přichází v úvahu, že si pacient vzal nějakou drogu a pak sám sebe v nějaké fázi spánku zranil. Osobně si nemyslím, že je to pravděpodobné, ale dřív než tuto domněnku vyvrátíme, bude lepší ji brát v potaz.“

Zde ho seržant Dew přerušil:

„Možná, ale pokud tomu tak bylo, musíme najít nástroj, kterým došlo k poranění jeho zápěstí. Někde budou určitě stopy od krve.“

„Máte pravdu!“ vykřikl doktor a narovnal si brýle, jako by se chystal k argumentaci. „Ale pokud by se prokázalo, že pacient užil nějakou neznámou drogu, mohla by patřit mezi ty, jež neúčinkují okamžitě. Pokud jsme až dosud nebrali v potaz její schopnosti – jestli je náš předpoklad vůbec správný –, musíme je zvážit nyní.“

V tomto okamžiku vstoupila do debaty slečna Trelawnyová:

„Nepochybně, pokud jde o účinky drogy, ale podle druhé části vaší hypotézy si mohl své zranění způsobit sám poté, co droga začala působit.“

„Přesně tak!“ zvolali detektiv i lékař současně. Pokračovala:

„Jelikož však vaše domněnka nezahrnuje všechny možnosti, doktore, musíme brát v úvahu, že může být správná i jiná varianta téže základní myšlenky. Proto si myslím, že bychom se měli v prvé řadě soustředit na hledání zbraně, kterou bylo způsobeno zranění na otcově zápěstí.“

„Možná uložil zbraň do sejfu dřív, než zcela upadl do bezvědomí,“ přispěl jsem pošetile do procesu úvah.

„To není možné,“ vyvrátil doktor okamžitě mou domněnku. „Nebo přinejmenším jsem toho názoru, že je to málo pravděpodobné,“ dodal opatrně a mírně se uklonil. „Vidíte, levá ruka je celá od krve, ale na sejfu po ní nejsou žádné stopy.“

„Máte naprostou pravdu,“ souhlasil jsem. Nastala dlouhá pauza.

První, kdo přerušil ticho, byl lékař.

„Měli bychom co nejdřív zavolat ošetřovatelku. Vím o jedné, která by byla vhodná. Zašel bych pro ni hned, když dovolíte. Musím vás však požádat, aby po celou dobu, co budu pryč, někdo nepřetržitě hlídal pacienta. Později bude možná nutné přesunout ho do jiné místnosti, ale mezitím bude nejlepší, když zůstane tady. Slečno Trelawnyová, mohu počítat s tím, že buď vy, nebo paní Grantová zůstanete v blízkosti pacienta, a dokud se nevrátím, nespustíte ho z očí?“

Odvětila mu přikývnutím a posadila se vedle pohovky. Lékař jí dal instrukce, co dělat v případě, že by se otec probudil dřív, než se vrátí.

Další, kdo se začal chystat k odchodu, byl komisař Dolan. Přistoupil k seržantovi Dawovi a řekl:

„Raději se už vrátím na stanici. Tedy samozřejmě pokud nepotřebujete, abych ještě chvíli zůstal.“

Seržant Daw odvětil:

„Je Johnny Wright stále na vašem oddělení?“

„Ano! Přál byste si ho mít k ruce?“

Druhý muž přikývl.

„Pošlu vám ho sem hned, jak to bude možné. Zůstane zde k vaší dispozici, jak dlouho si budete přát. Řeknu mu, ať přijímá rozkazy výhradně od vás.“

Seržant ho doprovodil ke dveřím, a když se loučili, řekl:

„Děkuji, pane. Vždycky jste byl velmi ohleduplný ke svým spolupracovníkům. Je mi ctí, že s vámi mohu opět pracovat. Vrátím se teď do Scotland Yardu a podám hlášení svému nadřízenému. Pak zavolám do Chatwood´s a vrátím se sem hned, jak to bude možné. Předpokládám, slečno, že by bylo lepší, kdybych tady zůstal jeden či dva dny přes noc. Byl bych vám tak plně k dispozici a mohl kdykoli poskytnout pomoc či útěchu, než se nám podaří tuto záhadu vyřešit.“

„Budu vám velmi vděčná.“

Dřív než opět promluvil, pozorně si ji na okamžik prohlédl.

„Než půjdu, mohu se ještě s vaším svolením podívat do toaletního stolku vašeho otce a také na jeho pracovní stůl? Možná bych našel něco, co by mohlo být klíčem nebo v každém případě vodítkem.“

Její odpověď byla tak jednoznačná, že ho téměř zaskočila:

„Máte můj plný souhlas udělat cokoli, co by nám pomohlo vyřešit tuto strašlivou nepříjemnost a odhalit, co se mému otci stalo nebo co by jej v budoucnu ochránilo.“

Ihned začal systematicky prohledávat toaletní stolek v ložnici, pak se pustil do pracovního stolu. V jedné zásuvce našel zalepený dopis, vyndal ho, přešel místnost a podal ho slečně Trelawnyové.

„Dopis! Adresovaný mně a psaný otcovou rukou!“ vyhrkla, jakmile jej nedočkavě otevřela. Když se pustila do čtení, zahleděl jsem se jí do tváře. Avšak v okamžiku, kdy jsem si všiml, že z ní seržant Daw nespustil pohled a bedlivě sledoval každičkou prchavou emoci, upnul jsem svůj zrak na něj. Než slečna Trelawnyová dopis dočetla, uvědomil jsem si něco, co jsem si nechal pro sebe. Mezi podezřeními, která kolovala v detektivově mysli, bylo i jedno – ačkoli spíš potenciální než jednoznačné –, které se týkalo samotné slečny Trelawnyové.

Několik minut držela dopis v ruce a přemýšlela s očima sklopenýma. Pak si ho ještě jednou pozorně přečetla. Tentokrát byly její měnící se výrazy v obličeji intenzivnější a já je mohl snadno sledovat. Když skončila i druhé čtení, opět se odmlčela. Poté s jistým zdráháním podala dopis detektivovi. Ten si ho nedočkavě prostudoval, ale na rozdíl od ní nehnul ani brvou; pak si ho přečetl ještě jednou a s mírnou poklonou ho vrátil slečně. Ta se opět na okamžik odmlčela, než konečně dopis podala mně. Když mi ho předávala, pozvedla na chviličku prosebně oči; její bledé tváře a čelo okamžitě zrudly.

Vzal jsem dopis do ruky se smíšenými pocity, ale abych byl upřímný, byl jsem potěšen. Když dopis předávala detektivovi, neprojevila žádné vzrušení – u mě však ano.  Bál jsem se o tom dál přemýšlet, a tak jsem raději pokračoval ve čtení, vědom si toho, že mě pohledy obou neustále sledují.

Má drahá dcero, chci, abys brala tento dopis jako instrukce – neměnné a nevyhnutelné bez jakýchkoli výjimek – v případě, že se mi stane cokoli neobvyklého nebo nečekaného. Pokud by mne náhle cokoli sklátilo – ať už nemoc, nehoda či útok –, musíš bezpodmínečně dodržet tyto pokyny. Pokud ve chvíli, kdy zjistíš, že se mi něco stalo, už nejsem ve své ložnici, musím tam být ihned přenesen. I kdybych byl mrtvý, musí tam být přeneseno moje tělo. A od té chvíle nesmím zůstat ani na vteřinu sám až do okamžiku, kdy buď opět přijdu k sobě a budu schopen dávat příkazy, nebo budu pohřben. Od soumraku do úsvitu musí v mém pokoji zůstat přinejmenším dva lidé. Bylo by také dobré, kdyby se na mě čas od času mohla přijít podívat vyškolená sestra a zapsala všechny symptomy, trvalé i proměnlivé, kterých si všimne. Moji právní zástupci – Marvin & Jewkes z 27B Lincoln´s Inn – mají veškeré instrukce pro případ mé smrti. Pan Marvin osobně dohlédne na to, aby bylo mé přání splněno. Doporučuji Ti, má drahá dcero – vzhledem k tomu, že nemáš žádné příbuzné, které bys o to mohla požádat –, aby sis pozvala nějakého přítele, kterému důvěřuješ. Nejlepší by bylo, kdyby s Tebou mohl bydlet v domě, takže by bylo možné se na všem ihned dohodnout, nebo ať Ti každý večer přijde pomoct s mým hlídáním, případně zůstane alespoň nablízku. Nezáleží na tom, zda to bude muž, či žena. Ať to bude kdokoli, bylo by ovšem dobré najmout si ještě dalšího hlídače nebo sluhu opačného pohlaví. Pochop, skutečně si přeji, aby v domě – pohotově a k mým osobním potřebám – byla jak žena, tak muž. Dovol mi, moje drahá Margaret, vyjádřit ještě jednu nezbytnost: aby byl nade mnou neustále vykonáván dohled a náležitě vyvozovány závěry, jakkoli budou podivné. Pokud onemocním nebo budu zraněn, nebude to pouhá náhoda, proto Tě na to tímto dopisem upozorňuji, aby Tvé hlídání mohlo být dokonalé.

Z mého pokoje – teď mluvím o raritách – nesmí být za žádných okolností nic odstraněno nebo jakkoli či z jakéhokoli důvodu přemístěno. S každou z těch věcí mám své speciální úmysly a i sebemenší přesun může překazit mé plány.

Pokud budeš potřebovat peníze nebo se ohledně čehokoli poradit, pan Marvin je Ti plně k dispozici, k čemuž dostal mé podrobné instrukce.

Abel Trelawny.

Přečetl jsem dopis podruhé a teprve potom jsem promluvil, protože jsem se bál, že se prozradím. To, že jsem byl přivolán, pro mě mohlo být významnou příležitostí. Když jsem byl v prvotním zmatku po nalezení těla požádán, abych přijel, zaselo to ve mně semínko naděje, ale láska si tvoří vlastní pochybnosti – a já měl strach. Měl jsem pocit, že mé myšlenky rotují rychlostí blesku, a během pár vteřin byl celý proces úvah dokonán. Nesměl jsem se nabídnout, že se stanu přítelem, kterého jí otec doporučil k ruce na noční bdění; a přece v sobě měla ta zmínka poučení, které jsem nesměl ignorovat. Vždyť to byla ona, kdo pro mě poslal, když potřebovala pomoc. Pro mě – člověka zcela cizího, snad s výjimkou toho jediného setkání na plese a jednoho kratičkého odpoledne, které jsme strávili společně na řece. Nebude se stydět požádat mě o pomoc podruhé? Řekl jsem jen:

„Vím, že mi odpustíte, slečno Trelawnyová, pokud se osměluji příliš, ale když dovolíte, bude mi ctí pomáhat vám s hlídáním vašeho otce. Ačkoli se jedná o tak smutné okolnosti, budu nesmírně šťasten, když mi bude udělena tato výsada.“

Navzdory očividné a bolestivé snaze o sebeovládání se její obličej a krk zbarvily rumělkou. Zdálo se, že jí pronikla i do očí, které – jak ruměnec postupně bledl – ostře kontrastovaly s jejími sněhově bílými tvářemi. Tichým hlasem odvětila:

„Budu vám za vaši pomoc velmi vděčná.“ Pak se však krátce zamyslela a dodala: „Ale nedovolte mi být sobecká. Vím, že máte spoustu povinností a závazků, a ačkoli si velice vážím vaší pomoci, nebylo by správné nárokovat si veškerý váš čas.“

„Pokud jde o tohle,“ opáčil jsem ihned, „můj čas je vám zcela k dispozici. Dnešní práci si mohu snadno uspořádat, abych večer mohl přijít a zůstat až do rána. A pokud si to okolnosti vyžádají i poté, zorganizuji si své povinnosti tak, abych měl k dispozici potřebné množství času.“

Byla velmi dojatá. Viděl jsem, jak se jí oči zalily slzami; odvrátila se.

Pak se ozval detektiv:

„Jsem velmi rád, že budete nablízku, pane Rossi. Pokud dostanu svolení od svých nadřízených ze Scotland Yardu, zůstanu i já v domě, jak jsme se již dohodli se slečnou Trelawnyovou. Ten dopis vrhá na celou záležitost zcela jiné světlo, ačkoliv tajemství se ještě zvětšilo. Pokud by bylo možné, abyste zde hodinu až dvě zůstal, zašel bych na naše ústředí a pak za výrobcem sejfu. Hned poté bych se vrátil a vy byste mohl s klidným svědomím odejít, kam budete potřebovat.“

Když odešel, zůstali jsme se slečnou Trelawnyovou potichu. Nakonec ke mně pozvedla svůj zrak, a když na mě na okamžik pohlédla, neměnil bych ani s králem. Následně se chvíli věnovala improvizovanému lůžku svého otce. Pak mě požádala, abych z něj nespouštěl oči, dokud se nevrátí, a vyběhla z místnosti.

Za pár minut byla zpět i s paní Grantovou, dvěma služebnými a několika dělníky, kteří nesli rám a zbylé díly lehké železné postele. Pak ji sestavili dohromady.

Když byla práce skončena a sluhové odešli, pronesla:

„Bude lepší, když bude všechno hotové, než se doktor vrátí. Jistě bude chtít, abychom otce uložili do postele, a pořádná postel pro něj bude bezesporu prospěšnější než pohovka.“ Pak si přisunula židli k otci, posadila se a pozorovala ho.

Přešel jsem místnost a přesně si zaznamenal, co jsem viděl. V ložnici byla skutečně spousta věcí, které by vyvolaly zvědavost kohokoli. Celý prostor – vyjma základních kusů nábytku nezbytného k vybavení ložnice –, byl zaplněn skvostnými kuriozitami, zejména egyptskými. Vzhledem k tomu, že ložnice byla skutečně velká, bylo zde pro ně dost místa, a to i v případě – což byl ten náš –, že rozhodně nešlo o žádné drobnosti. Zatímco jsem zkoumal místnost, štěrk před domem zaskřípal pod koly kočáru. Ozval se domovní zvonek a o několik minut později, po úvodním zaklepání na dveře a zdvořilé odpovědi: „Vstupte!“, vešel doktor Winchester, následován mladou ženou v tmavých sesterských šatech.

„Měl jsem štěstí,“ řekl, když vstoupil. „Našel jsem ji hned a měla volno. Slečno Trelawnyová, toto je sestra Kennedyová.“

Kapitola III.

Hlídači

Byl jsem ohromen tím, jak se na sebe ty dvě ženy podívaly. Řekl bych, že jsem si až příliš zvykl odhadovat povahu svědků a vytvářet si úsudky podle jejich nevědomých reakcí a způsobu chování, a tento obyčej zasahoval do mého života i mimo soudní budovu. V této etapě mého života cokoli, co upoutalo pozornost slečny Trelawnyové, zaujalo i mě, takže když byla ona ohromena nově příchozí, instinktivně jsem si ji také zhodnotil. Porovnáním těchto dvou žen jsem svým způsobem došel k novému poznání o slečně Trelawnyové. Byly takřka dokonalým kontrastem. Slečna Trelawnyová měla drobnou postavu, tmavé vlasy a pravidelné rysy. Její oči byly překrásné; velké, doširoka otevřené, tajemně hluboké a tak černé a jemné, že připomínaly samet. Dívat se do nich bylo jako hledět do černého zrcadla, které doktor Dee{2} používal při svých čarovných obřadech. Jednou jsem na pikniku zaslechl jistého starého gentlemana, známého orientálního cestovatele, jak popisuje působivost očí nějaké ženy: Jako dívat se v noci otevřenými dveřmi na velké, vzdálené lampy mešity. Obočí měla příznačné; krásně klenuté a husté chloupky byly náležitým architektonickým prostředím pro hluboké, oslnivé očí. Její vlasy byly rovněž černé jako uhel a jemné jako hedvábí.

Obecně jsou černé vlasy považovány za charakteristický rys živočišné síly a projev silné povahy, ale v tomto případě nemohla být o ničem takovém řeč. Byla tu elegance a vznešené způsoby, a třebaže zde nebyla ani stopa po slabosti, jakýkoli náznak síly byl spíše duševní než živočišný. Celková harmonie byla dokonalá. Držení těla, postava, vlasy, oči; proměnlivá plná ústa, jejichž šarlatové rty a bělostné zuby rozjasňovaly dolní partie obličeje stejně jako oči ty horní; široký oblouk čelistí od brady až po ucho; dlouhé, štíhlé prsty; ruka, která se od zápěstí pohybovala takovým způsobem, jako by měla vlastní cítění. Všechny tyto dokonalosti utvářely jedinečnou osobnost, která vládla svým půvabem, líbezností a šarmem.

Oproti tomu sestra Kennedyová byla o něco menší, než je průměrná ženská výška. Byla pevné, robustní postavy, s plnými údy a širokýma, silnýma, obratnýma rukama. Celkově působila barvou podzimního listí. Žlutohnědé vlasy měla husté a dlouhé a na pihovaté, opálené pleti se jí třpytily zlatohnědé oči. Její růžolící líčka působila dojmem tmavě hnědé. Rudé rty a bílé zuby nenarušovaly celkovou barevnou kompozici, naopak ji podtrhovaly. Měla pršáček o tom nebylo pochyb , ale jako obecně všechny tyto nosy to byla známka přirozené velkorysosti, houževnatosti a dobré povahy. Její široké bílé čelo, kupodivu bez pih, čišelo energickými nápady a zdravým rozumem.

Doktor Winchester ji během cesty z nemocnice informoval o všech nezbytných detailech a ona se nyní bez jediného slova pustila do práce a převzala péči o pacienta. Poté, co prozkoumala právě postavenou postel a natřásla polštáře, obrátila se na lékaře, který jí dal přesné pokyny. Za chvíli jsme my čtyři zvedli muže v bezvědomí z pohovky.

V brzkém odpoledni, jakmile se seržant Daw vrátil, jsem se zastavil ve svém bytě v Jermyn Street a vyzvedl si nějaké oblečení, knihy a písemnosti, které jsem mohl během následujících dní potřebovat. Pak jsem si šel vyřídit své právnické povinnosti.

Soud ten den zasedal pozdě, neboť se uzavíral významný případ. Tlouklo šest, když jsem opět projížděl branou Kensington Palace Road. Zabydlel jsem se ve velkém pokoji blízko komnat nemocného.

Tu noc jsme ještě neměli vytvořený pravidelný systém hlídek, takže první část večera byla v ostraze nevyvážená. Sestra Kennedyová, která byla ve službě celý den, si šla lehnout, aby se kolem půlnoci opět vrátila. Doktor Winchester, jenž povečeřel v domě, zůstal v pokoji nemocného až do ohlášení večeře a vrátil se hned, jakmile dojedl. Během večeře zůstala v pokoji paní Grantová společně se seržantem Dawem, který si přál dokončit prohlídku místnosti a jejího okolí. V jedenáct hodin jsme společně se slečnou Trelawnyovou vystřídali doktora. Slečna si během odpoledne na pár hodin zdřímla, aby byla na svou noční službu čilá. Řekla mi, že se rozhodla minimálně tuto noc probdít u lože svého otce. Nesnažil jsem se jí to rozmluvit, neboť jsem věděl, že je to zbytečné. Ihned jsem si umínil, že budu hlídat s ní změnil bych své rozhodnutí pouze v případě, že by si to výslovně nepřála. O svých úmyslech jsem jí ale zatím nic neřekl. Vešli jsme do ložnice po špičkách tak tiše, že nás doktor, který byl skloněný nad postelí pacienta, neslyšel, a když náhle vzhlédl a spatřil nás, zdál se polekaný. Měl jsem dojem, že mu celá ta záhadná věc šla už trochu na nervy, ostatně v našem případě tomu bylo stejně. Připadalo mi, že byl sám na sebe trochu naštvaný, že se tak snadno vylekal, protože z ničeho nic začal mluvit velmi rychle, jako by se snažil setřást dojem, že jsme ho uvedli do rozpaků:

Nemám vůbec tušení, co by mohlo být příčinou jeho apatie. Ještě jednou jsem ho podrobně vyšetřil a jsem spokojený, že jsem nenašel žádné poranění na mozku ani vnější zranění. Skutečně to vypadá, že jsou všechny jeho životní orgány neporušené. Jak víte, podal jsem mu několikrát výživu, a to mu očividně udělalo dobře. Jeho dýchání je výrazné a pravidelné, pulz je pomalejší a silnější než dnes ráno. Nenašel jsem stopy po žádné dosud známé droze a jeho bezvědomí nepřipomíná ani jeden z mnoha případů hypnotického spánku, které jsem viděl v nemocnici Charcot Hospital v Paříži. A pokud jde o tato zranění, dotkl se jemně prstem zavázaného zápěstí, které vykukovalo zpod peřiny, nevím, co si o nich mám myslet. Mohla být způsobena česacím strojem, ale tato hypotéza je nepodložená. Je v mezích možností, že je mohlo způsobit nějaké divoké zvíře, pokud mělo ostré drápy. Ale i to považuji za téměř vyloučené. Mimochodem, máte v domě nějaké podivné mazlíčky, jakékoli výjimečné druhy, jako jsou kočkovité šelmy nebo něco podobně nezvyklého?

Slečna Trelawnyová se zasmála smutným smíchem, až mě bodlo u srdce, a odvětila:

Ach ne! Otec nemá rád v domě zvířata, pokud nejsou mrtvá nebo mumifikovaná. Nedokázal jsem přesně rozeznat, jestli to vyřkla s nádechem hořkosti či žárlivosti. I chudáček můj kocour je v domě pouze trpěn, a třebaže je to ten nejroztomilejší a nejvychovanější kocour na světě, je nyní ,v podmínce a nesmí vstoupit do tohoto pokoje. Zatímco mluvila, ozvalo se jemné zaškrábání na kliku. Obličej slečny Trelawnyové se ihned projasnil. Vyskočila, zamířila ke dveřím a dodala: Tady je! To je můj Silvio. Když se chce dostat dovnitř, vždycky se postaví na zadní a šátrá po klice od dveří. Otevřela a promluvila ke kočce, jako by to bylo dítě: Chceš ke své paničce? Tak pojď, ale musíš zůstat u mě! Zvedla ji a vrátila se s ní v náručí k nám. Bylo to nepochybně skvostné zvíře. Činčilově šedá Perská kočka s dlouhou hedvábnou srstí, vskutku ušlechtilé stvoření s povýšenými způsoby navzdory své mírumilovnosti a s velkými tlapkami, které roztáhlo, jakmile se jimi dotklo podlahy. Když se s ním mazlila, náhle se zavrtěl jako úhoř a vyklouzl jí. Přeběhl místnost, postavil se naproti nízkému stolu, na němž stála zvířecí mumie, a začal mňoukat a prskat. Slečna Trelawnyová vyrazila okamžitě za ním. Vzala ho do obou rukou, zatímco on sebou zmítal, svíjel se, bojoval s ní a snažil se utéct. Ale nekousal ani neškrábal, protože očividně miloval svou krásnou paní. Přestal vyvádět až v okamžiku, kdy ho sevřela v náručí; šeptem ho pokárala: Zlobivý Silvio! Porušil jsi podmínku, kterou ti tvoje maminka vyprosila. Teď řekni dobrou noc těmto gentlemanům a půjdeme do mého pokoje! Jak mluvila, natáhla kočičí packu směrem ke mně, abych si s ní potřásl.

Když jsem tak učinil, musel jsem se pozastavit nad její velikostí a krásou. Páni, vydechl jsem, jeho tlapka připomíná malou boxovací rukavici s drápky.

Usmála se:

Nu, to by také měla. Copak jste si nevšiml, že můj Silvio má sedm prstů? Podívejte se! Rozevřela tlapku a já vskutku uviděl sedm oddělených prstů, každý uzavřený v jemném, hebkém, ulitu připomínajícím pouzdře. Když jsem ho po tlapce jemně pohladil, vystrčil drápky a jeden z nich se mi náhodou nebyla v tom zloba, protože kočička spokojeně vrněla zasekl do ruky.

Instinktivně jsem uskočil a vyhrkl:

Pane jo, má drápky jako břitvy!

Doktor Winchester přistoupil blíž, sklonil se, aby si kočičí packy prohlédl, a rychle a ostře pronesl: Jakže? Slyšel jsem, jak zrychleně dýchá. Zatímco jsem hladil teď už klidnou kočku, šel doktor ke stolu, utrhl kousek savého papíru, který ležel na pracovní desce, a vrátil se k nám. Vložil si papír do dlaně a s prostým Dovolíte? směrem ke slečně Trelawnyové na něj položil kočičí tlapku a druhou rukou ji k papíru přitlačil. Nezbedné kočce se tento projev důvěrnosti vůbec nezamlouval a snažila se vymanit z doktorova sevření. To bylo očividně přesně to, co doktor chtěl, protože v okamžiku, kdy kocour otevřel pouzdra, aby vytasil drápky, udělal do jemného papíru několik škrábanců. Pak ho slečna Trelawnyová odnesla.

Vrátila se za několik minut. Když vešla, řekla:

To je na mumii to nejpodivnější! Když sem Silvio vstoupil poprvé přinesla jsem ho ještě jako kotě otci ukázat , choval se úplně stejně. Vyskočil na stůl a snažil se mumii škrábat a kousat. Proto se otec tak rozzuřil a rozhodl, že chudáček Silvio musí z domu. Jen díky podmínce, kterou jsem mu u otce vyjednala, mohl nakonec zůstat.

Mezitím, co byla pryč, sundal doktor Winchester obvaz ze zápěstí jejího otce. Rána byla nyní naprosto čistá a byly jasně vidět zuřivé rudé zářezy. Lékař k ráně přiložil papír s kočičími škrábanci. Pak triumfálně vzhlédl a pokývl, abychom přistoupili k němu. Zářezy na papíře odpovídaly ranám na zápěstí! Nebylo třeba dalšího vysvětlení, když podotkl: Bylo by lepší, kdyby pan Silvio neporušil svou podmínku!

Všichni jsme se na okamžik odmlčeli. Pak se najednou ozvala slečna Trelawnyová, která se mezitím vrátila:

Ale Silvio tady minulou noc nebyl!

Jste si jistá? Pokud by to bylo nutné, mohla byste to dokázat?

Než odpověděla, na chvíli se zamyslela:

Jsem si tím jistá, ale obávám se, že bude obtížné to dokázat. Silvio spí v košíku v mém pokoji a určitě jsem ho minulou noc ukládala. Jasně si vybavuji, jak jsem ho přikrývala jeho malou pokrývkou a balila ho do ní. Dnes ráno jsem ho z košíku sama vyndala a jsem si jistá, že jsem ho tady v pokoji neviděla. Pochopitelně to ale mnoho neznamená, protože jsem byla natolik zaneprázdněná chudákem otcem, že jsem si nevšímala dokonce ani Silvia.

Doktor zavrtěl hlavou a trochu smutně poznamenal:

Všichni jsme se opět odmlčeli. První, kdo znovu promluvil, byla slečna Trelawnyová:

Silviova panička byla očividně potěšena, když jsem zvolal: