Obsah:

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

The Second Souvenir

Copyright © Michael Shaheen, 2025

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Veronika Volhejnová

Obálka © Miroslav Hašek

ISBN: 978-80-7611-371-8

Kapitola 1

„Tati, on to neudělal,“ řekla Anna a odhrnula si dlouhé prameny černých vlasů, které jí spadly do čela.

„Kdo neudělal co?“ zeptal jsem se. Jsem kriminalista, ne jasnovidec.

Seděli jsme spolu v mém bytě nad kávou a větrníky. Donesla je Anna, a s nimi taky moje letní sako z čistírny. Já bych ho pochopitelně sám do čistírny nedal. Žádné špíny jsem si nevšiml, ale dcery jsou už takové.

„Jan Kováč,“ upřesnila a zakroužila vidličkou nad moučníkem. „Nezabil se.“

„Co ty víš o Janu Kováčovi?“ zeptal jsem se překvapeně. Tělo jsme objevili teprve včera, v sobotu. A ta informace se ještě nedostala na veřejnost – přinejmenším od nás ne.

„Znám jeho synovce Roberta Váchu,“ vysvětlila Anna. „Je to můj kolega.“

„A ten synovec říká, že se nezabil?“ zajímal jsem se.

„Synovec ne,“ upřesnila. „Já to říkám.“

„Ty jsi Jana Kováče znala?“

„Znala?“ zopakovala Anna. „Ani ne. Ale jednou jsem se s ním setkala. Stavil se v kanceláři a pak jsme šli všichni na oběd do bistra.“

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Koncem května,“ odpověděla. „Vzpomínám si na to, protože to bylo den před tím firemním výletem.“

Zarazilo mě to. Dnes bylo 23. července. Ta schůzka v bistru se odehrála před sedmi osmi týdny. Tak dlouhá doba to zase nebyla, ale taky to nebylo včera.

„A ty ses s Kováčem setkala jenom jednou?“ ujistil jsem se.

„Ano.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Proč říkáš, že se nezabil?“

„To je jednoduché,“ odpověděla Anna. „Protože když jsem ho viděla, byl hrozně šťastný.“

„Šťastný?“

Cítil jsem, jak se mi rty samy křiví v pohrdlivém úsměšku. Copak je někdo opravdu šťastný? Šťastní lidé se vyskytují jenom ve filmech a v muzikálech a to je všechno jenom divadlo.

„Jan Kováč měl novou přítelkyni,“ líčila mi. „Plánovali společnou dovolenou na Bali. A nejlepší na tom je, že on nikdy nebyl u moře. Bylo mu šedesát a nikdy nebyl u moře! Věřil bys tomu?“

„Tohle všechno ti vyprávěl u toho oběda?“ žasl jsem.

„Zrovna si vyzvedl letenky,“ vysvětlila Anna. „Proto se u nás zastavil. Chtěl se o ty novinky podělit s Robertem. Všechny nás pozval na oběd. To bys u toho musel být. Úplně zářil, jak byl zamilovaný. Toho si nešlo nevšimnout.

Vidíš, tati, nikdy není moc pozdě,“ dodala ještě.

Tu narážku na svou vlastní situaci jsem ignoroval. Počkal jsem, až Anna dojí větrník, pak jsem vstal a sklidil prázdné talíře.

Anna šla za mnou do kuchyně. „Tropická dovolená je úžasná věc,“ pokračovala. „Moře. Slunce. Zábava. Copak si někdo koupí letenky k moři a pak se odpraví dřív, než nasedne do letadla? Podle mě, když už by se člověk chtěl zabít, tak snad až po takovéhle dovolené, ne?“

„To nikdy nevíš,“ odpověděl jsem.

„Našli jste dopis na rozloučenou?“ zeptala se. Když viděla mou reakci, zajiskřilo jí v očích. „Nenašli, že ne? To jenom dokazuje, co říkám!“

„Je mi líto, ale tak to není,“ zavrtěl jsem hlavou. „Většina sebevrahů žádný dopis nezanechá.“

„Vážně ne?“ zeptala se překvapeně Anna. „Zabít se a nikomu neříct proč? K čemu to je?“

Podle mě ale přesně o tohle jde. Sebevražda je poslední forma sebevyjádření, která člověku zbývá, když už nemá co říct.

Od rozvodu se sebevražedné myšlenky nechtěně vkrádaly do hlavy i mně. Nikdy jsem jim ale nedovolil rozrůst se tak, aby začaly být nebezpečné. Byla tu Anna. Chyběl bych jí. A samozřejmě tu byla její matka. Eva by moji sebevraždu brala jako nevyvratitelný důkaz, že měla předtím pravdu. V její hlavě by to znamenalo potvrzení všech těch falešných historek, kterým začala věřit.

A to pro mě bylo rozhodující. Ať už budu v životě hrát jakoukoli roli, nikdy se dobrovolně nebudu podílet na vítězství lží nad pravdou. Nikdy.

„Zase myslíš na mámu,“ pochopila Anna a zamračila se.

„Ano.“

„Prosím tě, zapomeň na ni.“

Říkala to pevně, rozhodně a s láskou.

Podíval jsem se jí do krásných zářivých očí a vzápětí jsem pohled odvrátil.

Kolik jsem vyřešil případů týkajících se lidí, s nimiž jsem se nikdy nesetkal? Kolikrát jsem objasnil zločin podle pouhých nepřímých důkazů? Útržků informací? Občas se nebylo skoro vůbec čeho chytit. Ale ve vlastním případě, kdy jsem měl k dispozici přes dvacet let intimních detailů, jsem byl zjevně bezmocný.

Václav Kafka, respektovaný vyšetřovatel pražské kriminálky, nedokázal vyřešit záhadu vlastního zpackaného manželství.

Ucítil jsem, jak mě Anna rukou položenou na rameni přivolává zpátky.

„Jak ses dozvěděla o Janu Kováčovi?“ zeptal jsem se konečně.

„Robert Vácha mi dneska ráno volal. Říkal, že zítra nepřijde do práce,“ vysvětlila Anna. „Zeptala jsem se, jestli se něco stalo, a tak mi to řekl.“

„Jak působil?“ zeptal jsem se.

„Žádná sláva,“ pokrčila Anna rameny. „Myslím, že se měli se strýčkem docela rádi.“

„A co ty a on?“ zajímal jsem se. „Měl bych něco vědět?“

„Jsme jenom kamarádi. Nic romantického,“ ujistila mě Anna. „Kromě toho, Robert je gay.“

„Taky to zřejmě byl Kováčův nejbližší příbuzný,“ připomněl jsem.

„Takže je podezřelý?“ zeptala se Anna a pozvedla obočí.

„Pokud neexistuje závěť, tak bude Robert Vácha dědit,“ pokrčil jsem rameny. „V případě vraždy se člověk rozhlíží po penězích.“

„To není možné,“ prohlásila rozhodně Anna. „Robert v sobě nic takového nemá.“

To samozřejmě nemohla vědět. Nikdo z nás dokonale nerozumí ani vlastní povaze, tím méně povaze někoho, s kým jen pracuje. Každý jsme záhada.

„Tu dovolenou prověřím,“ slíbil jsem konečně.

„Uvidíš, že mám pravdu,“ prohlásila Anna. „Jan Kováč byl až po uši zamilovaný, tím jsem si jistá.“

Její hlas byl naléhavý. Pevný.

„Nedělej si velké naděje,“ varoval jsem ji. „Už je to pár týdnů, co jsi Kováče viděla. To je spousta času na to, aby se vztah s přítelkyní mohl zvrtnout.“

Věděl jsem, co to znamená. Dovolená na Bali by se z radostně očekávané události mohla stát nepříjemnou připomínkou toho, co mohlo být. Něčím odporným. Něčím, na co je lepší zapomenout.

Kousl jsem se do rtu. Jako kdyby se na srdeční záležitosti dalo zapomenout. Jako kdyby nebyly trvale vpletené do samé podstaty naší bytosti. Nebo vypálené, jako horkým železem.

„Musím běžet – jdu ke kadeřnici,“ podívala se Anna na hodinky. „Už mi to hrozně padá do očí. Ale to ty nemůžeš znát, viď?“ Dala mi ze strany pusu na vysoké čelo a byla pryč.

Kapitola 2

V pondělí ráno jsem si na oddělení sedl se svým kolegou Milanem, že si probereme Kováčův případ. Když jsme si oba chystali poznámky, podíval jsem se po něm. Světlé vlasy, široká ramena, modré oči. Byli jsme přibližně stejně vysocí, ale Milan byl mohutnější. Pohyboval se uměřeněji a musel jsem uznat, že tak i mluvil a jednal. Měl větší toleranci vůči nesmyslům a méně ho vyváděly z míry vnější okolnosti. Byl jako strom zakořeněný hluboko v zemi, se kterým žádná bouře jen tak nepohne.

Často mě napadlo, že vlastně žijeme paralelní životy. Narodili jsme se rok od sebe, k policii jsme nastoupili s rozdílem pouhých tří měsíců a společně jsme stoupali po hodnostním žebříčku. Než se narodila Anna, Milanovi dva chlapci už chodili do školy. Měli jsme spoustu podobných problémů v manželství, ale na rozdíl ode mě Milan to svoje udržel. Sdíleli jsme stejné hodnoty, vášeň pro svou práci, nezdravou závislost na cigaretách. Věřili jsme si. Dobře jsme se znali.

Posadili jsme se spolu v zasedačce a pustili se do práce. Fakta Kováčova případu byla celkem jasná, nebo to tak aspoň vypadalo. Do vily na Praze 6 jsme dorazili v sobotu v devět ráno. Forenzní tým, který tam byl před námi, nás odvedl přes vstupní halu na druhou stranu vily, do zahrady. Pár metrů od vchodu leželo na kamenné podlaze přízemní terasy mužské tělo. Lékař odhadoval čas úmrtí přibližně mezi osmou a desátou večer předešlého, to jest pátečního večera.

Příčina smrti se při prvním pohledu na celou scénu zdála být jasná. To, co z Jana Kováče zbylo, leželo skoro přímo pod balkónem ateliéru ve čtvrtém patře, kde žil.

„Máme odhad vzdálenosti mezi balkónem a terasou?“ zeptal jsem se.

Milan kývl. „Těsně pod dvanáct metrů.“

„Šel na jistotu, co?“

„To jo, leda by měl dole trampolínu,“ souhlasil Milan.

„Co svědkové?“

„Nikdo ze sousedů nic neviděl ani neslyšel,“ hlásil Milan. „Samozřejmě, že někdo se ještě může objevit. Slunce zapadlo až ve 21.10.“

„Ty vily naproti jsou dost daleko,“ podotkl jsem, protože jsem si vzpomněl na navazující obdélníkové zahrady. „Řekl bych, že na takovou dálku nikdo ani nic vidět nemohl. Musel by to být někdo ze sousedních vil. Nebo někdo v domě.“

„Dům byl prázdný,“ připomněl Milan.

Kývl jsem a znovu se podíval do poznámek. „Dům“ byla čtyřpatrová vícegenerační vila. Jan Kováč bydlel sám v malém ateliéru až nahoře. Byt ve třetím patře obývali manželé Ondřej a Linda Jedličkovi, Kováčovi nájemníci. Zbylá tři podlaží – přízemí, první a druhé patro – obývala jiná rodina, která spolu s Kováčem dům i pozemek vlastnila.

Nájemníci z třetího patra Jedličkovi uvedli, že v pátek večer nebyli doma, a ta druhá rodina byla v zahraničí. Šance, že se objeví očitý svědek, byla dost malá.

„Co ještě máme?“ zeptal jsem se.

„Moc toho není,“ pokrčil Milan rameny. „Lékař nezjistil nic, co by naznačovalo cizí zavinění.“

„A co ta spálenina?“

Postrčil jsem fotografii doprostřed stolu, abychom si oba mohli prohlédnout malou červenou skvrnu na vnitřní straně levého zápěstí mrtvoly. Nebýt barvy, člověk by si ji spletl s mateřským znaménkem. Lékař si ale byl jistý, že to je spálenina – a úplně čerstvá.

„To nejspíš to cigáro,“ pokrčil Milan rameny. Myslel tím napůl dokouřenou cigaretu, která se našla pár metrů stranou.

„Myslíš, že si Kováč dával posledního šluka, když skočil?“

„Proč ne?“ pokrčil rameny Milan. „Co jsem tak slyšel, v nebi je kouření přísně zakázané. A v pekle máme hořet my, ne cigarety.“

Zamyslel jsem se. Podle hrstky informací, které jsme o Kováčovi zatím zjistili, vedl zřejmě spořádaný, snad dokonce nudný život. Nikdy se neoženil. I jeho profesionální život byl celkem jednotvárný – sedmatřicet let pracoval jako účetní na ministerstvu průmyslu a obchodu. V době smrti uplynuly přesně dva týdny od jeho šedesátých narozenin.

Na první pohled nic nenaznačovalo násilný konec.

Ani tu dychtivost poslední cigarety.

Jenomže člověk opravdu nikdy neví. Dokonce ani těm pořádkumilovným a úctyhodným, dokonce ani těm zdánlivě pokorným a slušným se nedá úplně věřit. Můžeme se snažit zahnat nebo ovládnout svou zvířecí podstatu, vyměnit ji za příslib obyčejného života. Ale tyhle síly tak docela neovládneme nikdy. Jsou nezničitelné. Čekají v záloze a připravují se na svou příležitost. Dychtivě se těší, až nás budou moci vytrhnout ze známého prostředí a vrhnout do neznámých, neprobádaných končin. A v té divočině pak ztratíme sami sebe – nebo aspoň ty, jimiž jsme se domnívali být.

Napadlo mě, jestli se něco podobného nestalo Kováčovi.

Vzpomněl jsem si na tu úžasnou dovolenou v tropech. A na přítelkyni, která vstoupila do podzimu jeho života a rozvířila spadané listí.

Nic jsem o ní nevěděl. Neznal jsem její věk. Jestli je vysoká, nebo malá. Jak chodí, jak mluví. Neznal jsem ani její jméno.

Věděl jsem ale přesně, kdo to je. Jako kdyby přede mnou stála úplně nahá.

Láska.

Velká přítelkyně nezkrotných sil, které v sobě vězníme. Velekněžka, která je osvobozuje.

Kapitola 3

Linda Jedličková si popotáhla rukávy halenky, postrčila si brýle na trochu zahnutém, ale jinak hezky tvarovaném nose, s rozmyslem složila ruce do klína a čekala, až začnu.

Milan včera odpoledne kontaktoval ji i jejího manžela, aby zjistil, jestli se můžou dostavit na oddělení. Zařídili si to v práci a dohodli jsme se, že se sejdeme dnes, v úterý ráno, tři dny po Kováčově smrti.

Linda Jedličková byla pohledná žena, něco přes padesát, a působila výrazně klidněji, než když v sobotu vypovídala poprvé.

To jsem chápal. To ona tělo našla. Zahlédla ho z okna kuchyně, když si ráno vařila čaj.

Dost jí otřásla představa, že celou noc spala a její domácí přitom ležel dole mrtvý.

„S mým kolegou kapitánem Janochem už se znáte, že?“ pokývl jsem směrem k Milanovi.

Kývla. „Ráda vás zase vidím.“

„Doufám, že jste se v posledních dnech aspoň trošku vyspali,“ podotkl Milan.

„Upřímně řečeno, moc ne,“ odpověděla. „Hlavně jak umřel. Skočit z balkónu – ve snu by mě to nenapadlo.“

„Znala jste Jana Kováče dlouho?“ zeptal jsem se taktně.

„Od té doby, co jsme se do toho bytu nastěhovali,“ potvrdila.

„Kdy to bylo?“

„Zrovna se narodil Tom – naše druhé dítě,“ odpověděla po kratší odmlce. „Tak to už bude čtyřiadvacet let.“

„To je dost dlouho,“ podotkl jsem.

„To tedy je. Ale vůbec mi to tak nepřipadá,“ řekla. „Jako kdyby to bylo včera.“

„Jak jste si ten byt pronajali?“

„Obvyklým způsobem,“ odpověděla. „Jan si dal inzerát a my jsme zřejmě byli první, kdo odpověděl. A jen jsme byt viděli, měli jsme jasno. Zálohu jsme zaplatili na místě. Nikdo jiný neměl šanci!“

„Byt byl prázdný?“

„Prázdný ne,“ opravila mě. „Ale nevyužívaný. Jan zdědil horní dvě patra po otci, víte? Pěkný prostorný byt ve třetím patře plus ateliér v podkroví. Janovi byl milejší ateliér. Byl útulnější a líbil se mu ten výhled.“

„A od té doby jste tam zůstali?“ ověřil jsem si.

„My ten byt milujeme,“ kývla. „Nejenom jeho uspořádání, které nám perfektně vyhovuje, ale taky zahradu. A samozřejmě už známe všechny sousedy. Jsme tam doma.“

„Jak byste popsala svůj vztah s Kováčem?“ zeptal jsem se. „Vycházeli jste spolu dobře?“

„Jan byl víc než náš domácí,“ odpověděla hrdě. „Byl to taky náš přítel.“

„Žádné napětí kvůli nájmu?“ zkoumal jsem. „Můžete s námi mluvit na rovinu. Není potřeba se za to stydět. Peníze – dokonce i mezi přáteli – můžou být obtížné téma.“

„To je pravda,“ kývla, „ale Jan takový nebyl.“

„Jak to myslíte?“

„Nikdy nám nezvýšil nájemné.“

„Myslíte v poslední době, nebo vůbec?“

„Vůbec,“ opakovala rozhodně. „Platíme totéž, jako když jsme se nastěhovali. Samozřejmě se mu to snažíme různě vynahradit. Když se nějaký přístroj rozbije, koupíme nový. Všechny opravy řešíme sami. Nechali jsme zasadit nová okna. Staráme se o všechno, jako by nám to patřilo.“

Napadlo mě, že to zní až příliš dobře, než aby to byla pravda. Ale jen jsem kývl.

„Musíte to pochopit. Jan je – chci říct byl – strašně slušný a laskavý člověk,“ pokračovala a znovu si otřela kapesníčkem oči. „Hrozně zdvořilý a hodný. Nevzpomínám si, že bych ho za celé ty roky jedinkrát viděla se vztekat.“

„Měl nějaké koníčky?“ zajímal jsem se.

„Hrál tenis. A rád vařil. Jan byl vynikající kuchař. Střídavě jsme se zvali na večeři.“

„Dělali jste to často?“

„Pravidelně,“ potvrdila. „Zrovna zítra to mělo být u nás. Pečené kuře s brambory. Jan ho měl rád. Nevím, jestli teď budu mít sílu ho připravit.“

„Můžete mi o něm říct ještě něco, abychom si udělali lepší obrázek?“ zeptal jsem se. „Nějaké závislosti? Alkohol nebo něco podobného?“

„Jenom káva,“ zasmála se. „Jan miloval dobrou kávu. Dělal mi skvělé cappuccino.

Ale pokud jde o alkohol, není o čem mluvit,“ pokračovala vážněji. „Pil umírněně. Myslím si, že jsem ho nikdy neviděla opilého, dokonce ani podnapilého. Tvrdý alkohol nepil vůbec, jenom pivo a v poslední době čím dál víc víno. Říkal, že po pivu má zažívací potíže.“

„Ale kouřil, že?“

„To ano,“ kývla. „Nijak moc. Nikdy jsem ho neviděla kouřit uvnitř. Jenom venku.“

„Na balkóně?“

„Každý večer po večeři, v devět,“ kývla. „Kluci si z něj dělali legraci, že by se podle něj daly řídit hodinky. A je to tak. Dělal to úplně pravidelně.“

„Kouřil sám?“

„Většinou,“ potvrdila. „Občas tam za ním chodil můj manžel.“

„Když jsme spolu v sobotu mluvili, říkala jste, že si neumíte představit žádný důvod, proč by se Kováč chtěl zabít,“ pokračoval jsem. „Napadlo vás mezitím něco? Něco, co by ho mohlo vyvést z míry, uvrhnout do deprese?“

„O ničem takovém nevím,“ zavrtěla hlavou. „Naopak, měla jsem pocit, že se cítí čím dál líp – díky paní Havlové.“

„To byla jeho přítelkyně?“

Kývla. „Křestním jménem Lenka.“

„Jaká je?“ zeptal jsem se.

„Stará se o sebe, výborně se obléká a myslím, že je hodně chytrá.“

„Znal ji Kováč dlouho?“

„Počkejte,“ odmlčela se a zamnula si ukazováčkem spodní ret. „Řekla bych tak devět, možná deset měsíců.“

„Mluvil s vámi Kováč o ní někdy?“

„Tyhle věci si nechával pro sebe,“ zavrtěla hlavou. „Ale ani nic říkat nemusel. Bylo jasné, že je s ní šťastný.“

Šťastný. Zase to slovo.

„A v poslední době?“ vyzvídal jsem. „Zdálo se, že je mezi nimi všechno v pořádku? Neslyšela jste nikdy žádnou hádku? Zvýšené hlasy?“

„Ne, vůbec ne. Pokud já vím, všechno se zdálo být v pohodě.“

„Zmínil se o tom, že spolu plánují dovolenou?“

„No ano – na Bali,“ kývla. „Strašně se na to těšil.“

„Jak asi daleko si myslíte, že ten vztah s paní Havlovou byl?“ zajímal jsem se.

„Jan to bral hrozně vážně.“

„Tak vážně, že si ji chtěl vzít?“

„Proč ne?“ Pokrčila rameny. „Vztah s Lenkou Havlovou mu jenom prospíval.“

„To by byla velká změna,“ podotkl jsem opatrně. „I pro vás.“

„Myslíte ten byt?“ zeptala se.

„Ano.“

„Já vím,“ kývla. „Janův ateliér je pro dva lidi moc malý. Nemohli bychom čekat, že tam budou žít spolu.“

„Jinými slovy byste se museli ze svého bytu vystěhovat?“

„Počítali jsme s tím,“ kývla.

„Co byste dělali?“

„Máme našetřené nějaké peníze,“ pokrčila rameny. „Na koupi bytu v Praze by to nestačilo. Ale někde mimo město bychom to zvládli.“

„Po tolika letech by bylo těžké se stěhovat, že?“

Záměrně jsem mluvil tiše a tvářil jsem se lhostejně, abych naznačil, že to není důležitá otázka. Věděl jsem ale, že Milan bude její reakci dobře pozorovat.

„Už jsem si div nevyplakala oči, jen když jsem si to představila,“ přiznala. „Ale Jan si zasloužil být šťastný. Žil šedivý život. Slušný, ale šedivý. Lenka Havlová mu do života přinesla barvy. Tajně jsem jim fandila. Ale teď – teď je mrtvý.“

Odmlčela se a znovu jí zvlhly oči. Otevřela kabelku a vytáhla další papírový kapesníček.

„Co ta druhá dvojice – vlastníci toho druhého bytu?“ zeptal jsem se. „Jak ti s Kováčem vycházeli?“

„Porupkovi? Alfréd a Ivana?“ zeptala se. „Ti si žijí spíš tak sami pro sebe. Jejich byt je dost velký – tři patra! A jak jsem vám už říkala, léto vždycky tráví v Kanadě. Fungoval ten telefon, co jsem vám na ně dala?“

Kývl jsem. „Kováčova smrt je taky překvapila.“

„Je mnohem lepší, že byli pryč,“ prohlásila. „Představte si, kdyby byli doma. Představte si, kdyby slyšeli to bouchnutí. Jsem přesvědčená, že by z toho měli do konce života zlé sny.

Opravdu mi to připadá neskutečné,“ dodala a potřásla hlavou. „Kéž by to byl jenom zlý sen…“

Tiše jsem kývl. Vrátit čas – vymazat pár minut, hodin, dnů nebo týdnů. Nedávná minulost se může zdát hrozně blízko – skoro jako by člověk mohl natáhnout ruku a dotknout se jí. Ale s každým dalším okamžikem se vám nenapravitelně ztrácí mezi prsty.

Obrátil jsem se k Milanovi, ale ten zavrtěl hlavou. Žádné další otázky.

Poděkovali jsme jí a vyprovodili jsme ji ven. Její manžel, který tam čekal, jí chlácholivě stiskl rameno a pak s námi vešel dovnitř.

Ondřej Jedlička byl vysoký ramenatý muž s rovnými světlými vlasy učesanými na pěšinku. Trochu nervózně usedl na židli, která se pro něj zdála příliš malá.

„Můžete nám znovu zopakovat, co si pamatujete z pátku?“ začal jsem. „Vezměte to od rána.“

„Den začal jako obvykle,“ kývl pan Jedlička. „Cestou do práce jsem vyložil Lindu na metru.“

„To bylo v kolik hodin?“

„V osm.“

„A celý den jste byl v práci?“

„Víceméně,“ kývl. „Domů jsem se vrátil kolem půl páté. Dali jsme si s Lindou něco malého k večeři a pak jsme vyrazili na koncert.“

„Kdo hrál?“ zeptal jsem se.

Jedlička jmenoval skupinu. To jméno jsem znal, ale nedokázal bych si vzpomenout ani na jednu jejich písničku. Na hudbu moc nejsem.

„Vy jste fanoušci?“ zeptal jsem se.

„Spíš Linda než já,“ kývl. „Jejich zpěvák byl její pubertální idol. Už celé týdny nemluvila o ničem jiném než o tom koncertě.“

„V kolik hodin jste se v pátek vrátili?“

„Těsně po půlnoci.“

„Neviděli jste kolem domu nikoho?“

Jedlička zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Svítilo se někde v okně?“

„Ne.“

„Neparkovalo v okolí nějaké neznámé auto?“

Jedlička pokrčil rameny. „Ničeho jsem si nevšiml.“

„Kdo se v sobotu ráno vzbudil první?“ pokračoval jsem. „Vy, nebo vaše manželka?“

„Linda,“ odpověděl. „Neslyšel jsem ji vstávat. Neslyšel jsem nic – dokud nevykřikla.“

„To bylo v kolik?“

„Tak půl osmé? Úplně přesně to nevím.“

„Co se dělo dál?“ zeptal jsem se.

„Hodil jsem na sebe župan a seběhl jsem po schodech do zahrady. A tam jsem ho uviděl ležet.“

„A hned jste zavolal policii?“

„Ano.“

„K tělu jste se nepřiblížil?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Držel jsem se stranou. Nevěděl jsem, co se stalo. Jestli spadl – nebo něco jiného.“

„Co jiného se mohlo stát?“ zeptal jsem se.

Jedlička chvilku mlčel a pak si založil ruce na prsou.

„Když jsem ho tam tak viděl ležet, tak jsem si vzpomněl na jeden nedávný rozhovor.“

„Rozhovor s Kováčem?“ ujistil jsem se.

„Ano.“

„Pokračujte,“ vybídl jsem ho.

„Pár dní předtím – myslím, že to bylo minulé pondělí – jsme se potkali na schodech,“ vysvětloval Jedlička. „Jan mi připadal nějaký znepokojený. Zeptal jsem se ho, jestli se něco nestalo.“

„Co říkal?“

„Že prý někam založil klíče.“

„Klíče od domu?“

Jedlička kývl. „Vůbec nechápal, kam je mohl dát.“

„Měl podezření, že mu je někdo vzal?“ zajímal jsem se.

„To zrovna ne,“ zavrtěl Jedlička hlavou. „Spíš vypadal zmateně. Byl si jistý, že je má někde v bytě.“

„Používal záložní?“

Jedlička kývl. „V tom problém nebyl. Jen nevěděl, kam mohly ty jeho obvyklé klíče přijít.“

„A našel je nakonec?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ pokrčil Jedlička rameny a rty se mu podivně zkřivily. „Už jsem ho neviděl.“ Z jeho výrazu jsem poznal, jak ho ta vzpomínka bolí. Ten pocit jsem znal. Člověk by chtěl, aby poslední setkání s někým blízkým bylo významné, aby nějak vyjadřovalo váš vztah. Aby nebylo banální.

Jenomže smrt se neohlíží na naši potřebu věci uzavřít, na spravedlnost ani na žádné jiné city. Kosu drží zlehka a rozhání se s ní s lehkomyslností dítěte.

„Potřebujete vědět ještě něco?“ zeptal se Jedlička.

„Ne, to bude zatím všechno.“

• • •

Když byl Ondřej Jedlička pryč, vyšli jsme si s Milanem na nádvoří zakouřit.

„Tak co ty na to?“ zeptal jsem se.

„Na obou je vidět smutek a šok,“ řekl. „Ale jsou taky nervózní.“

„Kvůli bytu?“

„Nejspíš toho synovce moc dobře neznají,“ kývl Milan. „Mají obavy, že je vystěhuje.“

„A ty ztracené klíče?“

„Nejspíš je jenom založil,“ pokrčil rameny Milan.

Mlčel jsem. Nevyjádřil jsem nesouhlas.

Ale nemohli jsme nad touhle informací tak docela mávnout rukou. Kdyby měl někdo klíče, mohl by do Kováčova ateliéru vstoupit tiše a nepoškodit zámek.

Podíval jsem se na hodinky. „Za chvilku tady bude ten synovec,“ upozornil jsem.

„Jdeme,“ kývl Milan a zašlápl cigaretu.

Kapitola 4

Kováčův prasynovec Robert Vácha se nervózně všoural do místnosti. Byl průměrné postavy i výšky, hnědé vlasy měl jednoduše, konzervativně ostříhané a pleť dost bledou. Jeho vzhled byl neurčitý a ničím výjimečný, až na jednu věc – na oči. Ty byly výrazně světlemodré, měly barvu vody v mělkém moři, které se třpytí pod vysokým poledním sluncem.

Měkce zářící oči dodávaly Váchovu vzhledu něco skoro andělského. Byl jsem si jistý, že hlavně kvůli těm očím je moje dcera Anna přesvědčená o jeho nevině. Něco tak měkce krásného přece s žádnou krutostí ani agresí nejde dohromady.

Já jsem samozřejmě věděl svoje.

„Kvůli protokolu uveďte prosím svoje jméno,“ začal Milan.

Dohodli jsme se, že tenhle výslech povede Milan. Předešli jsme tak možným problémům, které by mohly vyplynout z mého spojení s Váchou přes Annu.

„Robert Vácha.“

„Váš věk?“

„Dvacet šest.“

„Adresa?“

„Sudoměřická 50, Praha 3.“

„Tam jste v nájmu?“ ujistil se Milan.

„Ano.“

„Žijete sám?“

„Ne. Žiju tam s partnerem.“

„Jak se váš partner jmenuje?“

„Vlad.“

„Celé jméno?“

„Vladimir Sokolinskij.“

„Můžete nám dát jeho telefonní číslo, prosím?“

Vácha zaváhal, krátce sklopil ty krásné oči a pak číslo nadiktoval.

„Pokud vím, vy znáte dceru inspektora Kafky?“

Vácha kývl. „Anna Kafková je kolegyně z práce.“

„Kdo pracuje pod kým?“ zajímal se Milan. „Vy jí šéfujete?“

„Takhle to není,“ zavrtěl Vácha hlavou. „Pracujeme každý v jiném oddělení. Anna je na personálním, já pracuju v IT.“

„Jaký byl váš příbuzenský vztah k Janu Kováčovi?“ pokračoval Milan.

„Byl to můj prastrýc.“

„Z matčiny, nebo z otcovy strany?“

„Z otcovy.“

„Váš otec už nežije?“

„Zemřel před osmi lety.“ Než se Milan stačil ptát dál, Vácha upřesnil: „Autonehoda.“

Pozorně jsem synovce sledoval. Svaly ve tváři se zachvěly a ty jemně zářící oči mrkly.

„Kdy jste svého prastrýce viděl naposled?“ pokračoval Milan.

„Na oslavě jeho šedesátin.“

„To bylo kdy?“

„Předminulou sobotu,“ odpověděl Vávra. „16. července.“

„Kde se oslava konala?“

„U strýčka doma.“

„Kdo ještě tam byl?“

„Strýček, já, manželé Jedličkovi, paní Havlová a samozřejmě Tomáš Frýzek.“

„Kdo je Tomáš Frýzek?“

„Strýčkův nejlepší kamarád.“

„A Lenka Havlová? To byla jeho přítelkyně, je to tak?“

Vácha kývl. „Strýček ji měl moc rád.“

„A co ona?“ zajímal se Milan. „Myslíte si, že ona měla ráda jeho?“

„Pokud já můžu posoudit, tak ano,“ potvrdil Vácha.

„Jak vám strýc na té oslavě připadal?“

„Byl v dobré náladě.“

„Nic nenaznačovalo, že by trpěl depresí nebo úzkostí?“

„Vůbec ne.“

„Měl váš strýc sklon k depresi?“ zeptal se Milan.

„Pokud já vím, tak ne,“ ujistil ho Vácha.

„Mluvil někdy o tom, že by si vzal život?“

„Ne.“

„A myslíte si, že byl ten typ, který by mohl spáchat sebevraždu?“

„Já nevím,“ odpověděl nejistě Vácha. Pak dodal:

„To o jeho otci víte?“

„Měli bychom něco vědět?“ zeptal se Milan.

„On taky spáchal sebevraždu,“ řekl konečně Vácha. „Myslel jsem, že to víte.“

S Milanem jsme se po sobě podívali.

„Strýčkův otec se zabil přesně stejným způsobem,“ pokračoval Vácha.

„Kdy se to stalo?“

„To už je dávno. Myslím, že strýček byl tenkrát na vysoké škole.“

„Co ještě o tom víte?“ zajímal se Milan.

Vácha zaváhal.

„Jenom to, co mi řekl otec. Ten den, co se to stalo, se prý strýček se svým otcem strašně pohádal. A nejenom že se pohádali, došlo i na fyzické násilí.“

„A máte tušení, o co šlo?“ zeptal se Milan.

„O politiku,“ odpověděl Robert. „Bylo to během Pražského jara. Strýček reformy podporoval, jeho otec ne. Tomáš o tom bude vědět víc.“

„Tomáš Frýzek, ten kamarád?“

Vácha kývl. „Po té hádce šel strýček přespat k Tomášovi. A ráno dorazila policie a informovala ho, že jeho otec spadl z balkónu.“

„Ze stejného balkónu?“ ujistil se Milan.

Vácha kývl.

„Mluvil s vámi strýc někdy o otcově smrti?“

„Ne.“

„Necítil se za to třeba nějakým způsobem zodpovědný?“

„Myslíte proto, že se hádali?“ Vácha pokrčil rameny. „Možné by to asi bylo.“

„Nestalo se v nedávné době něco – nevrátilo mu něco staré vzpomínky?“ napadlo Milana.

Vácha zase zaváhal.

„Je zajímavé, že to říkáte,“ kývl. „Při těch narozeninách se strýc zmínil, že se nedávno dozvěděl o svém otci něco nového.“

Když to říkal, všiml jsem si určité změny v obličejových svalech. Stáhly se tak, že to naznačovalo obavy nebo úzkost. Něco si nechává pro sebe, pomyslel jsem si.

„Mluvil strýc o nějakých detailech?“ zeptal se Milan.

„Říkal, že našel starou fotku z války.“

„To bylo všechno?“

„Ano.“

„Ukázal vám tu fotografii?“

„Ne.“

„Měl váš strýc nějaké jiné příbuzné kromě vás?“ změnil Milan téma.

„Nějaké vzdálené bratrance na Moravě. Ale s nikým z nich jsem se nikdy nesetkal.“

„Zmínil se strýc někdy, že sepsal závěť, nebo mluvil o tom, co se stane po jeho smrti?“

„Ne, o ničem takovém jsme spolu nikdy nemluvili,“ zavrtěl hlavou Vácha.

„Vlastnil nějaké další nemovitosti kromě těch bytů ve vile?“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl Vácha hlavou. „Před léty míval chalupu na horách. Často jsme tam jezdili, když jsem byl malý. Ale když táta umřel, strýček říkal, že už mu to tam k ničemu není. Nakonec chalupu prodal.“

„Pokud neexistuje závěť, budete po strýčkovi dědit vy,“ prohlásil Milan bez obalu.

„Opravdu?“ řekl Vácha tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet.

„Nikdy jste o tom neuvažoval?“

„Vůbec ne,“ odpověděl. „Radši bych ho viděl živého.“

„Můžete nám říct, kde jste byl v pátek večer mezi osmou a jedenáctou večer?“

„Byl jsem doma,“ odpověděl Vácha.

„Sám?“

„Vlad byl na opeře se svou sestrou,“ kývl Vácha. „Byla ten víkend u nás na návštěvě.“

„V kolik hodin se vrátili?“

Vácha pokrčil rameny. „Nevím jistě. Asi kolem jedenácté.“

„A vy jste byl doma a čekal jste na ně?“

„Přesně tak.“

„Nějaké otázky, Vašku?“ obrátil se Milan ke mně.

Zavrtěl jsem hlavou a vyprovodili jsme mladíka ven.

• • •

Sešli jsme s Milanem znova na nádvoří a udělali jsme si obvyklé shrnutí.

„Co si o tom myslíš?“ začal jsem.

„O tom klukovi?“ zeptal se Milan. „To je jehňátko.“

„Ne – o tom faktu, že Kováčův otec taky spáchal sebevraždu.“

„To je to vysvětlení, které nám chybělo,“ prohlásil Milan.

Kývl jsem. Anna bude zklamaná, pomyslel jsem si.

„Najdeš spis Kováče staršího?“ požádal jsem Milana.

„Jo.“

„Kdy budeme mít výsledky pitvy?“

„Zítra.“

„Fajn,“ kývl jsem. „Začíná se to skládat.“

„To přece vždycky,“ řekl Milan.

„No jo – vždycky,“ zasmál jsem se.

Dokouřili jsme a pro dnešek jsme to zabalili.

Kapitola 5

Když jsem druhý den ráno, ve středu, dorazil do kanceláře, ležel na mém stole starý policejní spis o Antonu Kováčovi, otci Jana Kováče. Když jsem tu zprávu četl, uvědomil jsem si, že mi běhá mráz po zádech. Smrt otce a syna sice dělilo skoro čtyřicet let, ale mnoho věcí měly společných. V obou případech nebyl žádný důkaz o tom, že by do ateliéru někdo vnikl násilím. Poloha těla na terase byla až strašidelně podobná. Tmavá svatozář krve kolem rozbité lebky. Způsob, jak leželi nepřirozeně zkroucení na levém boku.

Ať už spolu v životě měli jakékoli neshody, smrt nakonec otce i syna strašidelným způsobem spojila.

Ne všechno ale bylo stejné. Na rozdíl od Jana Kováče měl Anton ten večer, co zemřel, prokazatelně hosty. V ateliéru se našly dvě prázdné láhve vodky, použité sklenice a popelníky plné nedopalků. Jan Kováč během policejního výslechu uvedl, že nebylo nic nezvyklého, aby otec pořádal ateliéru menší pitky nebo aby si tam přivedl nějakou ženu. Vyšetřovatelé se vyptávali Antonových známých, ale nikoho z návštěvníků se identifikovat nepodařilo. Pitevní zpráva sice uváděla nějaké drobné oděrky a modřiny na těle Antona Kováče, ty ale připsali fyzickému střetu se synem, k němuž došlo téhož večera, ne nějaké nečisté hře. Fakt, že se návštěvníky nepodařilo identifikovat, tudíž nikdo nepovažoval za důležitý.

Podle pitevní zprávy měl Anton Kováč v krvi skoro čtyři promile alkoholu. To nakonec považovali za hlavní faktor, který sehrál roli v jeho smrti, ať už sebevraždou, nebo nešťastnou náhodou. Kováč vždycky pil hodně, ale v těch týdnech před svou smrtí údajně spotřebu ještě zvýšil a byl stále podrážděnější. Před pouhým týdnem ho museli násilně vyvést z místní hospody, protože se choval hlučně a agresivně.

Zdálo se, že Antona Kováče v posledních dnech jeho života něco trápilo.

Zavřel jsem Antonův spis a obrátil svou pozornost k právě dokončené pitevní zprávě Jana Kováče. Pečlivě jsem ji pročetl. Na rozdíl od svého otce Jan Kováč zemřel střízlivý. Ovšem stejně jako u otce se v jeho plicích nalezla krev, což znamenalo, že Jan Kováč se ve chvíli nárazu na přízemní terasu nadechl, a tudíž byl živý. Kromě malé spáleniny od cigarety na levém zápěstí neodhalila pitva žádná jiná poškození nebo zranění kromě těch, která způsobil pád. Žádné škrábance ani modřiny, které by naznačovaly, že jeho smrti předcházela fyzická potyčka nebo zápas jakéhokoli druhu.

Všechno se zdálo být docela jasné. A stejně – spokojený jsem s tím nebyl. Chyběly tu běžné příznaky spojené se sebevraždou – finanční problémy, deprese, špatné zdraví.

Obě pitvy dokládaly, jak otec a syn zemřeli, ale ne proč.

Nejlepší naší šancí najít v tom všem nějaký smysl byl muž, který měl dorazit na policejní stanici dnes odpoledne. Tomáš Frýzek představoval živý most mezi oběma muži, mezi vzdálenou minulostí a současností.

Teď seděl proti mně a Milanovi, dlouhé tělo mírně předkloněné, předloktí opřená o stůl, ruce poklidně složené jedna přes druhou. Frýzkovi bylo dvaašedesát, byl štíhlý a trochu připomínal dravého ptáka. Na rozdíl ode mě měl pořád ještě dost vlasů, úplnou šedobílou houštinu. Světle hnědé oči byly malé a pronikavé.

„Znal jste Jana Kováče dobře?“ začal jsem.

„Jan byl můj nejlepší přítel,“ odpověděl Frýzek.

„Jak jste se seznámili?“

„Oba jsme studovali vysokou školu ekonomickou. Já jsem byl o ročník výš než on.“

„Znal jste ho v době, kdy jeho otec spáchal sebevraždu?“ zeptal jsem se.

Frýzek ani nemrkl. Zjevně tu otázku očekával. „Když se to stalo, ještě jsme se s Janem neznali moc dlouho – asi čtyři nebo pět týdnů.“

„Můžete nám říct, na co si vzpomínáte?“ požádal jsem ho.

„Jan se u mě objevil před večeří,“ vzpomínal Frýzek. „Byl strašně rozčilený, úplně bez sebe. Řekl mi, že se příšerně chytili s otcem.“

„Bylo to nezvyklé?“

„Co já vím, tak ne. Hádali se často.“

„Co se stalo dál, když se objevil u vás?“

„Vyrazili jsme do hospody a strašně jsme se opili. Vrátili jsme se až k ránu. Jan přespal na pohovce.“

„A pak se objevila policie?“

„Ano.“

„Jak Kováč na tu zprávu reagoval?“ chtěl jsem vědět.

„Špatně,“ připustil Frýzek. „Vyčítal si to.“

„Řekl proč?“

Frýzek pokrčil rameny. „Protože se pohádali.“

„To ale ještě neznamená, že byl zodpovědný za otcovu smrt,“ namítl jsem. „Kromě toho, jeho otec měl zřejmě později ten večer návštěvu. Hodně pil. Není důvod si myslet, že pořád přemýšlel o té předchozí hádce.“

„Tohle jsem Janovi říkal mockrát,“ kývl Frýzek.

„Ale nikdy jste ho úplně nepřesvědčil?“

„Ne, úplně ne,“ potvrdil Frýzek. „A teď je jasně vidět, že jsem ho nepřesvědčil vůbec.“

„Myslíte jeho rozhodnutí spáchat sebevraždu?“

„Ano.“

„Jak to vysvětlujete?“ zeptal jsem se.

„Jeho smrt nedokážu vysvětlit o nic víc než jeho život,“ odpověděl Frýzek. „Jan si vždycky nějakou svou část držel pod zámkem.“

„I před vámi, svým nejlepším kamarádem?“

„Ano, i přede mnou,“ kývl Frýzek.

„Pozoroval jste v poslední době, že by se Kováč nějak měnil?“

„Těžko říct,“ pokrčil Frýzek rameny.

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Začal chodit s Lenkou Havlovou,“ prohlásil Frýzek bez obalu.

„A to ho změnilo?“

„Jan vždycky žil sám. S romantickými vztahy moc zkušeností neměl. Měl jsem pocit, že se nechal trochu unést.“

„Myslíte tím, že byl příliš naivní?“

„Taky by se to dalo tak říct.“

„Ptal se vás Kováč někdy na váš názor na Lenku Havlovou?“ zajímal jsem se.

„Ptal se mě, jestli si myslím, že by si ji měl vzít.“

„A co jste mu odpověděl?“

Frýzek se usmál. „Řekl jsem mu, že já jako dvakrát rozvedený člověk jsem těžko ta správná osoba, která by mu měla radit.“

„Kdy jste Kováče viděl naposledy?“

„Před týdnem, minulou středu. Hráli jsme tenis.“

„Nevypadal znepokojeně?“ zajímal jsem se.

„Vůbec ne,“ odpověděl Frýzek. „Jan hrál dobře a porazil mě.“

„A pak?“

„Šli jsme k němu, dali jsme si pivo jako obvykle.“

„Jenom vy dva?“

„Ano.“

„A to bylo naposled, co jste ho viděl?“

„Naposled,“ kývl Frýzek.

„A předtím?“ zeptal jsem se.

„Na oslavě jeho narozenin.“

„Vzpomínáte si, že se Kováč na té oslavě zmiňoval, že nedávno objevil starou fotografii?“

„Ano, říkal to.“

„Pamatujete se, jak se o tom tématu začalo mluvit?“

„Linda Jedličková nám vyprávěla, že její matka začala dávat dohromady takovou rodinnou kroniku,“ pokrčil rameny Frýzek. „Říkala něco o tom, že její dědeček byl český legionář v Rusku. A v té souvislosti se Kováč zmínil o té fotografii. Že jeho otec byl taky v armádě.“

„A to je všechno?“

„Někdo změnil téma – myslím, že Lenka Havlová,“ pokrčil rameny Frýzek.

„Původně jste vy a Kováč byli kolegové na ministerstvu průmyslu a obchodu, je to tak?“ začal jsem odjinud.

Kývl. „Oba jsme tam nastoupili rovnou po vysoké škole.“

„Ale vy jste pak odešel a Kováč zůstal?“

„Po revoluci jsem začal pracovat na sebe. Nabízel jsem Janovi, ať to zkusí se mnou. Myslel jsem si, že by z nás byl dobrý tým. Já bych prodával; on by se staral o účetnictví a další finanční věci. Jenže Jan si zvykl na ministerskou rutinu a – na rozdíl ode mě – nepotřeboval ty peníze.“

„Jak to myslíte?“

„Měl střechu nad hlavou,“ pokrčil rameny Frýzek. „Žádné rodinné závazky. Žádné děti. Žádnou manželku – ani bývalou. A byl spokojený.“

„Kde jste byl minulý pátek večer?“ zeptal jsem se.

„Na služební cestě v Berlíně.“

„Celý den?“

„Byl jsem tam od čtvrtka až do neděle večer,“ potvrdil.

„Můžete nám říct název a adresu hotelu a lidí, s nimiž jste se tam setkal?“

„Samozřejmě,“ kývl Frýzek.

Napsal nám podrobnosti o hotelu a jména a telefonní čísla dvou mužů, kteří podle něj můžou dosvědčit, kde byl.

„Milane, máš k tomu něco?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Děkujeme mnohokrát, pane Frýzku.“

• • •

„Tohle nevedlo nikam,“ podotkl jsem, když Frýzek odešel.

„Odškrtnout jsme si to museli,“ pokrčil Milan rameny.

„Co teď?“

„Lenka Havlová.“

„A pak?“

„Pak to uzavřeme,“ řekl Milan.

„Dobře,“ kývl jsem. „Pojď si zakouřit.“

Kapitola 6

Jak se blížil čas, kdy se měla dostavit Lenka Havlová, cítil jsem, jak ve mně narůstá očekávání. Byl jsem zvědavý na ženu, která prolomila Kováčovo dlouholeté staromládenectví.

Před rozhovorem s ní jsme posbírali několik základních informací. Lenka Havlová před dvěma roky ovdověla, když její manžel prohrál dlouhou bitvu s rakovinou. Po jeho smrti radikálně změnila život. Na konci školního roku opustila své místo učitelky výtvarné výchovy na druhém stupni základní školy, kde pracovala dvanáct let. Ze svého podílu na prodeji rodinného domu na předměstí si koupila víceúčelovou nemovitost v centru. Byt sloužil zároveň jako ateliér a komerční galerie, kde prodávala svoje umělecká díla.

Měla dvě dospělé dcery, ale ty se odstěhovaly, jedna do Dublinu, jedna do Říma. Lenka Havlová žila sama.

Když jsem ji uviděl poprvé, musel jsem uznat, že je to skutečně působivý typ. Nadprůměrně vysoká. Světlovlasá. Mléčná pleť. Velké šedozelené oči. Pihovaté tváře. Lehké linky, růžová rtěnka, ale jinak žádný viditelný make-up. Přitažlivá rozhodně byla, ale člověka zaujal především způsob, jak se oblékala. Vešla v jasně modré hedvábné halence, skládané sukni žluté jako slunečnice a na nohou měla lodičky na podpatku ve stejné barvě. Uvědomil jsem si, že Linda Jedličková myslela doslova tu svou větu, že Lenka Havlová přinesla do Kováčova života barvy.

„S Janem jsme se seznámili loni v říjnu,“ vyprávěla. „O polední pauze se zastavil v mojí galerii. Zaujal ho jeden obraz ve výloze. Ptal se na autora, tak jsem mu řekla, že autorka jsem já. Začali jsme si povídat. Nabídla jsem mu kávu, ale říkal, že se nemůže zdržet. Kdyby mi to ale nevadilo, zastavil by se po práci. Zatím že mu můžu ten obraz zabalit. Moc se mu líbil. Když se vrátil, pozval mě do bistra za rohem.“

„A pak jste se začali vídat?“

„Postupovalo to pomalu,“ kývla. „Jan je gentleman ze staré školy.“

„Jak často jste se vídali?“

„Na začátku jsme se obvykle scházeli po večerech, když jsem zavřela. Ale asi tak po měsíci jsme spolu začali trávit i víkendy.“

„Popsala byste váš vztah jako vážný?“

„To ano – určitě.“

„Mluvili jste o manželství?“ zajímal jsem se.

„Přímo ne.“

„Ale nepřímo?“

„Mluvili jsme o možnostech bydlení,“ objasnila.

„Nevadilo by vám říct mi o tom něco víc?“

„Jan měl něco našetřeno,“ vysvětlila. „Měl představu, že jeho ateliér by se dal propojit s nevyužívanou částí půdy v domě a že by z toho mohl vzniknout pěkný byteček pro nás dva.“

„O těch jeho plánech s půdou věděli?“

„Ano.“

„Létání se nebál?“