Obsah

EXTREMISTA, TERORISTA, PŘEMÝŠLIVÝ AUTOR. TO JE BORIS AKUNIN

PŘEDMLUVA

ČAS OTŘESŮ (1917–1922)

REVOLUCE

OBČANSKÁ VÁLKA

HLAVNÍ OSOBNOSTI OBČANSKÉ VÁLKY

ČAS VÁHÁNÍ (1922–1929)

BOJ O MOC

BOLŠEVICI A VENKOV

SOVĚTSKÁ SPOLEČNOST VE DVACÁTÝCH LETECH

MEZINÁRODNÍ POSTAVENÍ A ZAHRANIČNÍ POLITIKA NOVÉHO STÁTU

DOBA ZLOMŮ (1929–1941)

NA CESTĚ K NOVÉ VÁLCE

SSSR SE PŘIPRAVUJE NA ZKOUŠKY

KONEC AGRÁRNÍ ZEMĚ

TEROR

ČAS ZKOUŠEK (1941–1945)

FRONTA

TÝL

ZAHRANIČNÍ POLITIKA

ČAS EXPANZE (1945–1953)

ZRANĚNÁ ZEMĚ

ZA KULISAMI VELMOCENSKOSTI

GEOPOLITIKA

ZÁVĚR

CHRONOLOGIE

История российского государства.

Разрушение и воскрешение империи.

Ленинско-сталинская эпоха (1917–1953)

Copyright © Boris Akunin, 2024

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Libor Dvořák

Obálka © Miroslav Hašek

ISBN: 978-80-7611-372-5

Extremista, terorista, PŘEMÝŠLIVÝ AUTOR. TO JE BORIS AKUNIN

Otevřeli jste knihu, kterou napsal extremista a terorista. Jak je možné, že renomované nakladatelství nabízí dílo, které stvořil člověk s takovým označením?

Chvíli počkejte a pochopíte, o koho jde a kdo autorovi této knihy připnul Kainovo znamení teroristy a extremisty. Navíc byl označen za zahraničního agenta a v nepřítomnosti odsouzen na patnáct let žaláře.

Naštěstí pro Borise Akunina – tak se jmenuje autor této knihy, ačkoliv ve skutečnosti se jmenuje jinak – uložené tresty odpykávat nemusí, protože se nachází mimo zemi, jejíž úřady mu takovýto trest nařídily.

Země má název Ruská federace, Boris Akunin se ovšem na území tohoto státu nevyskytuje už mnoho let, emigroval v roce 2014. Proč? A o koho vlastně jde?

Od Japonska k Rusku

Začněme od začátku. Boris Akunin je pseudonym. Muž, který se proslavil pod tímto jménem, se ve skutečnosti jmenuje Grigorij Čchartišvili (*1956). Boris Akunin je jméno, které pochází z jeho nekonečných hříček s jazykem a s vědomostmi, kterých nabyl ve svém předchozím profesním životě.

Grigorij Čchartišvili, než se stal Borisem Akuninem, totiž knihy nepsal. Byl to vystudovaný odborník na Japonsko a japonštinu, překládal japonské a anglojazyčné autory. V roce 1994 se dostal na prestižní místo zástupce šéfredaktora časopisu Inostrannaja literatura čili Zahraniční literatura.

Musí se říci, že Inostrannaja literatura, nebo, jak se jí mezi vzdělanými Rusy běžně říkalo, Inostranka, to bylo jedno z mála okének do světa prostřednictvím překladů děl zahraničních autorů, která měli k dispozici už obyvatelé Sovětského svazu ovládající ruštinu a kterým se zajídaly všudypřítomné oslavné ódy a díla jiných žánrů dle požadavků vládnoucích komunistů.

V Inostrance se čas od času objevovaly, ač více či méně vykuchané, věci, které se nařízenému zobrazování reality, tedy socialistickému realismu, značně vyhýbaly. Po pádu komunismu se možnosti pro takový typ časopisu rozšířily, ale šlo samozřejmě pouze o zprostředkování cizí tvorby.

Grigorij Čchartišvili, jak on sám jednou zmínil, se ke svým čtyřicátinám stal odborníkem, kterého poměrně dobře znal poměrně omezený okruh lidí. Byli to především japanisté a odborníci na zahraniční literaturu.

Kolem čtyřicítky však zahájil jiný úsek života, v němž se proměnil v Borise Akunina a získal mimořádnou popularitu mezi čtenáři ze všech sociálních vrstev. Co tedy přimělo Čchartišviliho, aby se stal Akuninem? Co vedlo dosavadního odborníka na Japonsko a redaktora prestižní literární revue k tomu, že začal sám psát? A co začal psát?

Pro běžné čtenáře i pro intelektuály současně

Boris Akunin se objevil v roce 1998 s novelou Případ Azazel jako zcela neznámý autor, jehož pravá identita byla odkryta pouze členům jeho rodiny a vydavateli. Novela pojednávala o mladém policistovi, který začíná svou kariéru v poslední třetině 19. století v Ruském impériu. Detektiv dostal od autora jméno Erast Fandorin. Akunin je v autorově milované japonštině zloduch a Boris před příjmením je další z hříček, ve kterých se vyžívá. Původně to totiž bylo pouze B. Akunin a nebudu vážené čtenářky a vážené čtenáře urážet nápovědou, co uslyší, když to rychle přečtou nahlas bez pauzy.

Akunin později psal, že jeho prvotina ani další román ze série o Fandorinovi nezískaly žádný věhlas. Ale dlouho to netrvalo. Příběhy mimořádně inteligentního detektiva okořeněné japonskou exotikou, avšak většinou pevně ukotvené v ruské realitě pozdního carismu, se stávaly stále populárnějšími, a četli je všichni, od akademiků po dělníky.

V roce 2022 ruské zdroje uvedly, že souhrnný náklad Akuninových děl o Erastu Fandorinovi překročil 7  00  00 kusů. Akunin se stal podle serveru Storytel v roce 2021 nejpopulárnějším ruským spisovatelem ve světě. V češtině vyšlo několik knih ze série Dobrodružství Erasta Fandorina.

Kromě případů ruského Jamese Bonda s nadprůměrnou inteligencí a průpravou japonských ninjů experimentoval autor zároveň s dalšími postavami a literárními žánry, a dokonce vydával knihy pod dvěma dalšími pseudonymy, jedním mužským a jedním ženským. Sklízel úspěchy, jejichž základem byly dvě dovednosti.

Za prvé si vypracoval úsporný a současně velmi poutavý styl vyprávění, který čtenáře vtahoval do děje a udržoval jejich zájem od začátku do konce dynamicky vystavěného příběhu. Za druhé – a to byl bonus pro intelektuály – si autor vždy jemně pohrával s literárními a historickými motivy spojenými s dobou, o které kniha pojednávala.

Výsledkem této práce byla sláva nejčtenějšího ruského spisovatele a finanční nezávislost, která Akuninovi dovolila pořízení sídel hned v několika zemích západní Evropy. Sám jednou sdělil, že se mezi svými domovy v evropských městech pohybuje pro přepnutí z jednoho textu, který zrovna tvoří, do druhého, protože současně pracuje na několika projektech v různých žánrech.

Proč ale Dějiny ruského státu?

Teď jsme v tom bodě vyprávění, kdy očekávám otázku pozorné čtenářky nebo pozorného čtenáře. Znít by mohla asi takto: „To je všechno moc pěkné, ale proč mi to sdělujete v souvislosti s knihou o dějinách ruského státu?“

Formální odpověď by mohla být následující: „Protože držíte v ruce český překlad posledního dílu desetidílné série Dějiny ruského státu autora Borise Akunina.“ Ale zvědavá čtenářka či zvědavý čtenář se zcela jistě takovou odpovědí nedá uspokojit. Ostatně není známo, že by taková Agatha Christie kdy stvořila rozsáhlé dílo o dějinách Velké Británie.

Je na autorovi předmluvy k tomuto českému vydání, tedy na mně, abych vysvětlil, proč je zrovna Boris Akunin vhodnou postavou k vytvoření podobné řady knih o historii. K tomu bude třeba několika faktických poznámek.

Poznámka první. Dějiny ruského státu v Akuninově podání nejsou akademickým dílem určeným velevážené, ale poměrně úzké vrstvě profesionálních historiků. Jako ve všech svých úspěšných projektech má autor na mysli především čtenáře, nikoli expertního recenzenta. A jako ve všech dalších projektech si svého čtenáře nepředstavuje jako nezletilce, ke kterému je nutné promlouvat trpělivě a jednoduše jako k absolventovi zvláštní školy. Naopak, zve ty, kteří jeho knihy čtou, do toku událostí a myšlenek s důvěrou, že o světě vědí potřebné minimum anebo i více a že vyprávění o historii bude pro konzumenty stejně úchvatné, jako bylo pro něj, když ty knihy psal.

Poznámka druhá. Akunin je jen na první, povrchní pohled pouhým autorem detektivek, kterému se podařilo vytěžit ze zájmu publika slávu a peníze. Půjdete-li hlouběji do jeho metody sestavování textů (proč používám tak divný výraz, vysvětlím později), zjistíte, že když psal – ano, i v detektivkách – o nějaké historické době, ať už v Rusku, nebo v Japonsku, nenechával žádné detaily náhodě. Nořil se do archivů, do dobových dokumentů, studoval tehdejší osobnosti a děje a teprve následně to odléval do vlastních forem s vlastními postavami, z nichž byly mnohé odvozeny od reálně existujících lidí.

Poznámka třetí, v níž vysvětluji, proč jsem uvedl, že Akunin nepsal své detektivky a další knihy, ale sestavoval texty. Vycházím totiž z autorových vlastních výpovědí o metodách jeho práce. Tvůrce rozděluje na ty, za které – převážně v mladém věku – mluví, často neodolatelně, hormony, a na ty, kteří po celý svůj plodný život využívají především rozumu. Sám se řadí do druhé kategorie a odmítá se označovat za spisovatele. Říká, že je beletrista, který své texty konstruuje s jasným záměrem a představou, jak mají vypadat, na koho a jak mají zapůsobit, co mají přinést čtenářům a co zas autorovi.

Když se vyzbrojíte informací, kterou jsem vám v těchto poznámkách v zestručněné podobě podal, možná uznáte, že takový člověk, který je navíc až chorobně pracovitý, je vhodně vybaven pro zpracování obrovského množství historických pramenů o dějinách ruského státu a pro vyvozování racionálních závěrů z tohoto procesu, který trvá mnoho století, ale přitom má stále stejné algoritmy.

Navíc je téma ruského státu vážné a v dnešním světě zajímá zdaleka nejen obyvatele Ruské federace. Bohužel.

Proč tedy terorista?

Zbývá odpovědět na otázku, která vyvstala hned na začátku této předmluvy. Jak se mohlo stát, že takový člověk je teroristou, extremistou, zahraničním agentem, a navíc kriminálníkem? Tak to je to nejjednodušší v příběhu Borise Akunina. Tyto nálepky mu totiž nasadil Kreml.

Akunin se nikdy netajil svým odporem k metodám, kterými řídí Rusko Vladimir Putin. Dokud zůstával v zemi, zněl jeho protestní hlas nepřeslechnutelně a známé a populární jméno přitahovalo miliony čtenářů i k jeho publicistickým vystoupením. To vadilo.

Když emigroval, snažil se Kreml nějaký čas, právě vzhledem k jeho oblíbenosti mezi Rusy všech sociálních kategorií, dělat, že si jeho aktivit nevšímá. Knihy mu vydávali a ty dříve vydané se prodávaly v ruských knihkupectvích.

Jenže s každým dalším rokem utahoval Putin šrouby v zemi stále silněji a s každým dalším rokem nepolevoval Akunin ve svém pohrdání režimem, jehož hlavním cílem je rozdupat v Rusech beztak sotva znatelný pocit vlastní důstojnosti. Postupně se stal člověk, který v životě nic jiného kromě psaní knih a článků nedělal, jedním z hlavních nepřátel režimu. Ba co víc, byl za tvorbu textů zařazen na úřední seznam teroristů a extremistů a odsouzen na 15 let žaláře v nepřítomnosti.

Akuninovy knihy jsou v současném Rusku zakázány. Ale Grigorij Čchartišvili neuhnul ani o píď. Místo audioknih zakázaných v Rusku má novou verzi, kterou načetl sám. Série o Fandorinovi se dočkala doplněné reedice v emigrantském vydavatelství. Spolu s dalšími známými Rusy v zahraničí pomáhá novým utečencům.

Ruský stát chce tohoto muže zničit. Proč je ruský stát takový? Začněte číst tuto knihu a mnohé, ne-li všechno pochopíte.

Alexandr Mitrofanov

Předmluva

Události, popsané v této knize, zobrazují období 36 let, což je v dějinách velmi málo, ale Rusko se od března 1917 do března 1953 změnilo k nepoznání. Nejenže získalo nové jméno, ale stalo se svým dokonalým protikladem: z nejsvobodnějšího státu světa se proměnilo v nejnesvobodnější. Stejně neuvěřitelnou proměnou prošla jeho podstata – ze zaostalé rozpadající se země se stala vojenskoprůmyslovou supervelmocí usilující o celosvětovou dominanci.

Jak došlo k těmto metamorfózám, velmi dobře víme, všechna základní fakta jsou známa, a ta, o něž se zatím ještě stále vedou spory (zda bolševici dostali „německé peníze“, zda Stalin nechal zabít Kirova „v temné chodbičce“ či zda skutečně existoval „Tuchačevského komplot“ a podobně), pro historii žádný zvláštní význam nemají. Důležité je pochopit, proč se ruské dějiny utvářely právě takto – a ne nějak jinak.

Já osobně se přikláním k názoru, že dějiny nejsou jen chaoticky pospojované nahodilé události, nýbrž lineární, zároveň však zákonitý proces, který lze vysvětlit logicky. Vycházeje z tohoto postulátu se pokusím zorientovat v tom, co v rusko-sovětském historickém procesu bylo nevyhnutelné a co se naopak stalo výsledkem faktorů zcela nahodilých.

Pokud budeme vycházet z klasických marxistických postulátů, hybateli historie se nestávají jednotlivé osobnosti, ale lidové masy. Aktivity marxisty Lenina a zejména pak marxisty Stalina se stávají argumentem, který tuto tezi zpochybňuje. Proto nese tato kniha podtitul Epocha Leninova a Stalinova. V systému státu, který rozpracoval právě Lenin a dokončil Stalin, byly lidové masy jen hlínou hnětenou rukama obou vůdců. Tak to vypadalo už tehdy, a tak se to jeví i dnes, ze značného časového odstupu. Stalin však už tenkrát v debatě se spisovatelem Emilem Ludwigem konstatoval: „Každá další generace se ocitá v soustavě jistých podmínek, jež byly v okamžiku zrodu této generace nastavené a hotové. Velcí lidé proto za něco stojí jedině v případě, že se v těchto podmínkách dokážou zorientovat a pochopí, jak je změnit. Pokud ony podmínky nechápou a chtějí je nějak modifikovat jen ve vleku své fantazie, ocitají se takoví jedinci v situaci Dona Quijota.“ A tak to taky je. Ani jeden vládce nemůže se svým národem učinit něco, s čím tento národ kategoricky nesouhlasí. A tak uvidíme, že Leninovi se podařilo dosáhnout jedněch cílů, kdežto další, ty donkichotské, musel pominout, kdežto Stalin, jakýmkoli donkichotstvím totálně nezasažený, dosáhl nakonec výsledků podstatně hmatatelnějších. Znamená to ale, že Vůdce č. 2 „chápal konkrétní podmínky“ lépe než jeho předchůdce – a pokud je to tak, pak jaké to byly „podmínky“, které lépe odpovídaly potřebám ruského státu? Tak zní otázka, odpověď na niž je hlavním a nejpodstatnějším autorovým úkolem, právě ta určuje vyznění celé knihy.

Mým záměrem není vypočítávat všechny události politické, ekonomické, sociální, ideologické, národností či humanitární povahy a všechny dramatické kolize této tragické epochy. Při práci se držím jedné jediné základní linie, a to je trajektorie, po níž náš stát spěl z bodu A (březen 1917) do bodu B (březen 1953). Pozornost soustřeďuji především na klíčové křižovatky této křivolaké cesty. Ona trajektorie připomíná genealogický strom, rodokmen, a tím taky vskutku je.

V roce 1917 se Rusko mohlo vydat mnoha jinými cestami než v roce 1920, což platilo i o roce 1920 ve srovnání s rokem 1927, o roce 1927, porovnáme-li ho s rokem 1934 – a tak dále. Bude to možná znít zvláštně, ale důležitost každého předešlého větvení je vyšší než toho následujícího, protože výčet možností se postupně neustále zužoval.

Což je podstatné i pro kompozici této knihy. Jak uvidíte, nejpodrobněji vždy líčí a popisuje situaci revolučního a porevolučního období, kdy se rozhoduje o dalším základním směřování, které pak určuje následné osudy ruského státu. Jak budeme postupovat od dekády k dekádě, jejich popis bude stále lakoničtější.

Snaha zvýraznit ústřední logickou fabuli tohoto díla se podepsala i na způsobu uspořádání materiálů. Čtenáři, který tuto knihu neotvírá proto, aby se pohroužil do studia faktů (protože je, dejme tomu, dobře zná), ale jen proto, aby zjistil, jak autor chápe a interpretuje leninsko-stalinskou epochu, postačí, když si přečte obsah. Ten se ocitl na neobvyklém místě, hned za předmluvou, a tvoří vlastně souvislý text. Každý jeho řádek se snaží mimořádně sevřeně vyjádřit podstatu líčených událostí – a zároveň se tyto kusé věty řadí v cosi jako tweetové vlákno, v přehled celého historického období.

Tato má kniha se vyznačuje jednou zvláštností, která může leckterému ruskému čtenáři vyvolat vrásky na čele. Na rozdíl od většiny dalších domácích autorů se při popisu i těch nejdrastičtějších fakt a při charakteristice těch nejzlověstnějších historických postav snažím zůstávat zcela racionální a bez emocí – asi jako kdybych sepisoval dějiny nějaké té říše Urartu. Což neznamená, že tragédie ruské minulosti se nijak nedotýká mých citů: prostě mám jako spisovatel možnost vtělit je do jiného druhu literárních textů, třeba do beletristických příloh takovéhoto svazku či do románů z řady Rodinné album popisujících stejnou epochu v beletristické formě. Historická práce se podle mého nejhlubšího přesvědčení nijak přibarvovat nemusí – ať už morálními vývody, vlastenectvím, politickým přesvědčením, historickým účtováním, hlásáním teritoriálních nároků apod. Historické knihy, které podle mého soudu mají smysl a přinášejí užitek, nám pomáhají pochopit minulost ve jménu toho, abychom učinili správné závěry pro budoucnost. Proto svého čtenáře prosím, aby mé dílo hodnotil z tohoto hlediska.

ČAS OTŘESŮ

(1917–1922)

REVOLUCE

Chaotické události osudového roku 1917 lze sumarizovat zhruba takto:

Říše Romanovců se zhroutila pod tíží vnitřních problémů a poté, co neobstála ve válečné zkoušce.

Revoluční vláda se pokusila vybudovat novou demokratickou republiku, ale to bylo ve válečných podmínkách nemožné.

Demokracii hrozila dvě nebezpečí – zprava a zleva.

Nejefektivnější ze soupeřících stran byli nakonec bolševici.

Jejich vůdci Lenin a Trockij několik měsíců připravovali ozbrojené povstání.

Nakonec bolševici moc opravdu uchvátili.

Revoluční období skončilo rozehnáním Ústavodárného shromáždění a v zemi se zformovala diktatura.

A teď se podívejme, jak to všechno probíhalo.

Romanovská říše se zhroutila pod tíhou vnitřních problémů

Hlavním objevem pro každého, kdo začne studovat dějiny ruské revoluce, se stane fakt, že samoděržaví nikdo nesvrhl. Skácelo se samo. V únoru ١٩١٧ všichni hlavní revolucionáři seděli za mřížemi nebo emigrovali; metropoli střežila obrovská posádka; opozice byla naprosto bezzubá a dokonale nepřipravená k jakémukoli násilnému jednání.

A přesto se státní zřízení, budované po staletí, založené na nedělitelné moci a ochraňované nejlepší tajnou policií na světě, sesypalo téměř bez odporu během několika dní.

Příčiny této krize je třeba hledat ve specifikách země, ve struktuře státu i v chybách státní moci.

Začněme zemí samotnou.

Jak charakterizovat Rusko počátku 20. století?

Byla to mohutná militarizovaná říše s nejsilnější armádou světa, jenže v kulturním a ekonomickém ohledu za jinými významnými mocnostmi silně zaostávala. Městské obyvatelstvo tvořilo nanejvýš 15 % populace, téměř dvě třetiny obyvatelstva neuměly číst, střední třída byla slabá a nepočetná a značná většina poddaných žila velmi chudě: podle tehdejší statistiky patřilo ٧٨, ٥٤ ٪ obyvatelstva k proletariátu, poloproletariátu nebo k nejchudšímu rolnictvu.

Historická zvláštnost ruského imperialismu pak spočívala v tom, že jeho koloniální zisky nebyly zámořské, ale pevninské: to znamenalo, že získaná území se základem říše přímo sousedila, takže jakýkoli vzmach národně-osvobozeneckého hnutí se stával hrozbou pro celý stát. Národnostní politika státu se pak budovala na nucené rusifikaci. Etničtí Rusové (tzv. Velkorusové) byli přitom v menšině a tvořili jen 43 % obyvatelstva země. Polská, židovská, finská a mnoho dalších „národnostních otázek“ se proměnily v časovanou bombu. Do chvíle, kdy propukla revoluce, se přitom všechny tyto problémy mimořádně vyostřily a ve Střední Asii probíhalo rovnou tuhé a rozsáhlé protikoloniální povstání.

Jediný problém, který vláda zdánlivě vyřešila, bylo kupodivu potlačení revolučního hnutí, které monarchii div nesvrhlo už v letech 1905-1907. S tímto nebezpečím se policejní stát zdánlivě vypořádal. Ilegální strany se podařilo rozdrtit, kdežto opoziční kruhy Společnosti (pokud tento pojem píšu s velkým písmenem, pojmenovávám jím ty vrstvy obyvatelstva, které se účastnily politického života) se po začátku války přeorientovaly na boj s vnějším nepřítelem. Jenže právě Společnost, která rozhodně neusilovala o povalení státu, pro něj představovala největší nebezpečí.

Hybatelem konfliktu ovšem nebyla Společnost (která bývá iniciátorem politických katastrof obecně jen zřídka), ale historicky vzniklá struktura ruského státu.

Ten vznikl v 15. století na troskách Mongolské říše, po níž zdědil základní principy vděčící za svůj vznik už Čingischánovi. Tento model státu (jemuž říkám „hordovní“) byl vytvořen pro potřeby řízení územně rozlehlé, ale přitom fragmentární říše skládající se z mnoha menších celků a národů. Aby se něco takového udrželo pod kontrolou, bylo třeba přísně dodržovat čtyři základní požadavky.

Zaprvé musel být supercentralizovaný a mocensky uspořádaný do podoby dokonalé vertikály; stát musel být svrchovaně zbožštěný jakožto nadprincip, jemuž se podřizuje všechno; zbožštěna musí být rovněž postava vladaře; a začtvrté – administrativní moc musí platit nad zákon.

Takhle vypadají skutečné „svorníky“ ruské státnosti. Ani jedna ze západních absolutních monarchií se podobnou rigidností „pochlubit“ nemohla, protože prostě nepociťovala takovou potřebu, zatímco země, která se neustále rozšiřovala a pohlcovala stále nová a nová území s jinou zvykovou kulturou a jiným náboženstvím, by jinak jednotu takovéhoto státního celku prostě nedokázala udržet. Alternativní, autonomně federalistický princip koexistence rozmanitých oblastí v rámci jednoho obrovského státu bude více či méně úspěšně odzkoušen až v USA, a to v historicky mnohem pozdějším období.

„Hordovní“ architektura vyniká celou řadou důležitých předností, k nimž patří vysoká odolnost proti vnějšímu i vnitřnímu úderu, schopnost rychlé mobilizace zdrojů i operativnost při plnění úkolů ze strany státu. Právě tyto kvality umožňovaly ruskému státu neustálý teritoriální růst a zároveň mu skýtaly dobrou šanci úspěšně odrážet útoky zvenčí: po vítězství nad Napoleonem Rusko dokonce přivedly až do pozice jedné z rozhodujících evropských mocností. Jenže takovýto až příliš centralizovaný stát má jeden velmi vážný kaz: potlačuje soukromou iniciativu, což brzdí další rozvoj země. V 19. století, tedy v epoše překotného ekonomického a sociálního rozvoje, byl právě tento faktor najednou rozhodující. Rusko za dalšími rozhodujícími mocnostmi zaostávalo víc a víc. Po porážce v Krymské válce pak dokonce i ruští tradicionalisté pochopili, že ruský stát potřebuje zásadní proměnu.

Jenže přesně v tomto okamžiku se ukázalo, že jakýkoli pokus o reformu oslabuje hlavní nosné pilíře státu, což nevyhnutelně vede ke krizi. Veřejná debata o problémech země končí kritikou státní moci, což ta vnímá jako útok na svou posvátnost. Vláda zákona, nezbytná především pro potřeby normálního vývoje podnikatelské sféry, administrativní mocenskou vertikálu oslabuje. Zrušení nevolnictví na venkově zase nastoluje otázku, jak dál v zemědělství – a to v podmínkách agrární země velmi ostře. Liberalizace koloniálních metod státní správy zase vede k separatismu (což potvrzuje následný okamžitý zrod povstání v Polsku). Nejnebezpečnější rozkol ovšem nastává mezi vládou a Společností, která cítí svou rostoucí sílu a žádá stále víc, přičemž její nejradikálnější část dokonce sahá po zbrani.

Po roce 1881 se nejvyšší státní moc, šokovaná vraždou cara Alexandra II., ve snaze obnovit stabilitu pokusila situaci zmrazit a realizovala řadu reforem, jenže ani to problém neřešilo. Archaičnost tradičního „hordovního“ samoděržaví se znovu, stejně jako před půlstoletím, prokázala v porážce s Japonskem, což bylo ještě větší ponížení než v Krymské válce, protože tentokrát Ruská říše nevzdorovala koalici rozhodujících evropských mocností, nýbrž proti ní stála poměrně malá, ale dynamicky a úspěšně se rozvíjející asijská země.

Následovala nová vlna křečovitých, špatně připravených reforem, jež znovu podťaly sloupoví ruské státnosti a ve svém důsledku vedly k revolučnímu výbuchu z let 1905-1907. Samoděržaví díky násilí, kombinovanému s politickými manévry, nakonec odolalo, jenže z konfliktu se Společností se stala konstanta a prakticky všechny problémy zůstaly nevyřešené. Rozuzlení na čas odložila Velká válka, ale ta na druhé straně zmnohonásobila brizanci výbuchu, který nakonec tak jako tak zaduněl.

K únorové pohromě mimo zcela bazálních a těžko uchopitelných příčin vedly i vyložené chyby, jichž se dopustila přímo státní moc.

Nejzranitelnějšímu místu celé samoděržavné konstrukce, prestiži trůnu, zasadil opravdu silnou ránu rasputinský skandál. Úzkostlivé reakce milujícího manžela na rozmarná a pověrčivá přání jeho ženy přišly monarchii hodně draho. Celá země si šuškala o „carovi Nikolaškovi“, „carevně Sašce“ a „pleticháři Griškovi“. Z někdejšího zbožnění celé carské rodiny nezbylo dohromady nic.

Prakticky stejné škody znamenala „rasputinština“ i pro kádrové složení vlády. Od roku 1915, kdy se car osobně ujal role nejvyššího armádního velitele, při jmenování ministrů stále více důvěřoval své ženě, která vysloveně lobbovala ve prospěch jí a celé rasputinské klice příjemných lidí – jinak zpravidla naprosto neschopných. Výsledkem bylo, že dvě klíčové funkce ve vládním kabinetu – tedy předsedy rady ministrů a ministra vnitra – převzali velmi příjemní, ale absolutně nekompetentní Nikolaj Golicyn a Alexandr Protopopov, kteří pak v kritické situaci zcela ztratili hlavu.

A nakonec i carovo rozhodnutí osobně stanout v čele armády bylo fatální chybou. Poradci se pokoušeli panovníka nějak zviklat, aby tak nečinil, ale neposlechl je. Zaprvé to znamenalo, že od tohoto okamžiku nesl panovník osobní odpovědnost za všechny neúspěchy a porážky (a těch bylo dost a dost). Dřív bylo možné odvolat jednoho pověřeného generála a nahradit ho jiným, kdežto teď za vše odpovídal Nikolaj osobně. Zadruhé (a to je věc neméně důležitá) v supercentralizovaném státě se veškeré nitky správy a řízení všeho sbíhají v metropoli. Kdo ovládal hlavní město, ovládal celou říši. Jenže Nikolaj skoro všechen svůj čas trávil v hlavním stanu kdesi nedaleko fronty. Proto v Petrohradu nebude přítomen ani v okamžiku, kdy se všechno v zemi definitivně rozkolísá.

A konečně velmi těžkou chybou byla i proměna metropole v jednu velkou základnu armádních záloh, jejichž příslušníků se v Petrohradu a jeho okolí nahromadilo na tři sta tisíc. Logisticky se to dalo vysvětlit tím, že hlavní město bylo také základním železničním uzlem a bylo snazší odsud posily přesunout na kterýkoli úsek obrovské fronty, kam zrovna bylo zapotřebí. Jenže znuděnost vojáků, malý počet důstojníků, všeobecná únava z války a naprosto srozumitelné přání nedostat se do zákopů činily z této obrovské masy lidí mimořádně výbušnou směs. Stačila jediná jiskra – a všechno to v jediném okamžiku mohlo explodovat. Což se nakonec taky stalo. Monarchii nesvrhli žádní mytičtí „pracující“, povalili ji příslušníci armádních záložních jednotek. „Pracující“ by pár výstřely dokázala rozehnat policie, jenže proti ozbrojeným gardistům Volyňského, Pavlovského, Litevského, Preobraženského a dalších pluků policisté jednoduše nic nezmohli.

Ještě 27. února car považoval panické zprávy z metropole za „nesmysl“ a byl přesvědčen, že za všechno může Duma: stačí ji rozpustit – a pořádek bude obnoven. Duma se tedy pokorně poddala, ale nejradikálnější poslanci ještě téhož dne vytvořili Prozatímní výbor. Zároveň živelně vznikl Sovět vojenských a dělnických poslanců, takže povstání mělo od samého počátku dva na sobě nezávislé štáby.

Neschopná vláda okamžitě podala demisi. O dva dny později už ruský panovník zůstal zcela sám: podporu mu odepřeli velitelé všech frontů. 2. března car odevzdal trůn bratru Michailovi. Už o den později se ale koruny zřekl i Michail. Monarchie tak skončila, kdežto revoluce teprve začínala.

Jako všechny revoluce měla i tahle projít obvyklými etapami – euforickou, chaotickou a diktátorskou.

Revoluční vláda se pokouší vybudovat nové, demokratické Rusko

Zvláštnost supercentralizované mocnosti spočívá v tom, že země si zvykne bezvýhradně respektovat rozhodnutí přicházející z metropole. Proto obrovité Rusko sledovalo šokující petrohradské události ohromeně, ale bez sebemenší snahy nějak zasáhnout. Na obranu zdánlivě skálopevné carské moci se nepostavil nikdo – dokonce ani ultramonarchističtí černosotněnci (ostatně shora řízené provládní spolky nemohou být nijak společensky aktivní, protože nedisponují vlastní politickou vůlí).

Mnozí samozřejmě dočista ztratili hlavu, ale převažovaly nálady plné nadějí. Všichni už byli unavení těžkými zkouškami a válečnými útrapami a nenašli jste skoro nikoho, kdo by byl s mocí spokojen. K revolucím dochází vždy v okamžiku, kdy začíná potřeba změny být silnější než přirozený strach z novot, kdy většinu společnosti ovládne známý pocit, vyjádřitelný slovy „takhle už to dál nejde“. I když trpělivost národa, uvyklého každodennímu strádání, byla kolosální, ve třetím roce příšerné války, nevídaných ztrát, zbídačení skoro všech a všudypřítomné drahoty byl s onou trpělivostí konec. Všichni potřebovali alespoň naději na lepší život.

A tak se nová moc, která se ještě ani pořádně nezformovala, snažila těmto tužbám pokud možno vyhovět. Na Rusko se doslova sypaly dekrety, jeden revolučnější než druhý, a to z obou revolučních štábů, tedy jak od vlády, narychlo vytvořené péčí Prozatímního výboru rozpuštěné Dumy, tak i od petrohradského Sovětu.

Během dvou týdnů se Rusko stalo nejsvobodnější zemí světa.

Amnestie se dočkali všichni političtí vězni, zatímco kriminálníkům byly tresty sníženy na polovinu. Represivní orgány předešlé moci, tedy Policejní department, Četnický sbor a carská ochranka, byly zrušeny a nahradila je lidová milice. Slavnostně vyhlášena byla svoboda slova, tisku i shromažďování.

Odvolání se dočkali všichni gubernátoři, jejichž povinnosti přebírali představitelé dál fungujících zemstev. Zrušen byl i trest smrti. Všechny národy a konfese získaly rovná práva a platit přestala i „čára osídlení“ pro Židy. Ženy dostaly volební právo. Nu, a nejvyšším orgánem státní moci se mělo po příkladu Assemblée constituante z dob francouzské revoluce stát všelidově zvolené Ústavodárné shromáždění. Vláda sama prohlásila, že až do jeho vzniku zůstává kabinetem prozatímním.

Požadavky a očekávání tohoto rušného a razantního prostředí naplnil svým Rozkazem č. 1 Petrohradský sovět, opírající se především o revoluční vojáky: stanovil jím revoluční poměry také v armádě. Nižší poddůstojnické hodnosti začaly mít stejná práva jako důstojníci, starorežimní přísné řády přestaly platit, ale rozhodující bylo, že velitelskou hierarchii nahradila demokracie, vyjádřená činností volených vojenských výborů. Formálně se tento rozkaz týkal jen petrohradské posádky, ale nová pravidla se rychle rozšířila do celých ozbrojených sil.

Oba orgány revoluční moci sídlily ve stejné budově, konkrétně v Tauridském paláci, kde dřív zasedala Státní duma, a každý z nich obsadil jiné křídlo: Prozatímní výbor (poté Prozatímní vláda) sídlil v pravém, kdežto Sovět v levém, což působilo dosti symbolicky – ruský dvouhlavý orel sice přišel o korunu, ale uchoval si dvě hlavy a dvě rozprostřená křídla.

O fenoménu dvojvládí, tedy o konfrontaci Prozatímní vlády se Sověty, se píše ve všech učebnicích dějepisu, ale ve skutečnosti tu o žádnou konfrontaci nešlo. Obě instituce jedna druhou potřebovaly, a proto spolu hladce vycházely.

Na první pohled poněkud zvláštní konstrukce revoluční moci se dá vysvětlit zcela přirozenými příčinami.

Poslanci Progresivního bloku, tedy nejradikálnější části rozpuštěné Státní dumy, se v očích obyvatelstva jevili jako víceméně legitimní síla, která symbolizovala poklidný přechod státní moci v zemi. V jejich případě nebylo třeba celému Rusku vysvětlovat, co je to za lidi a proč se prohlásili za „prozatímní vládu“. Dumští hodnostáři však neměli žádné páky, jimiž by se v metropoli dal obnovit klid a pořádek. Drancování v obchodech a skladech s alkoholem, živelné popravy či prostě krádeže a loupeže v podmínkách, kdy zcela chyběla policie, uvedly Petrohrad do naprostého chaosu. Proto bylo třeba, aby někdo vytlačil běsnící vojáky z ulic do kasáren a civilisty zpátky do jejich domovů. To mohl dokázat jedině Sovět vojenských a dělnických zástupců, jehož pokyny povstalci respektovali.

Zajímavé přitom je, že vedoucí funkcionáři Sovětu, což byli díky sympatiím vojáků a dělníků téměř výhradně socialisté, o nějaké uchvácení moci naprosto neusilovali. V souladu s marxistickou doktrínou, jíž se drželi většinoví sociální demokrati, měla společnost nejdřív projít obdobím buržoazně-demokratického vývoje a do fáze socialismu tak postupně „dozrát“. Navíc měl Petrohradský sovět skutečnou sílu a moc jen v rámci hlavního města, kdežto pro řízení celé obrovité země nestačil připravit žádnou organizační strukturu. Ruští liberálové, k nimž patřili hlavně členové stran progresivního bloku (tedy kadeti a okťabristé), takovouto strukturu k dispozici měli, a to v podobě zemstev, místních správ a už za války vytvořeného Zemgoru (spolku pro zásobování armády při Všeruském zemském výboru – pozn. překl.), což byla organizace celostátní a opravdu vlivná.

Vznikl tak tandem, v němž Sovět převzal řízení hlavního města a struktury bývalé Státní dumy se pak postaraly o zbytek země. Poměr sil se však velmi brzy začne měnit, protože se vcelku přirozeně ukáže, že řídit zemi je mnohem těžší, že vláda si s tímto úkolem neporadí a Sověty tak postupně vytvoří paralelní mocenskou infrastrukturu, která začne být po celém Rusku stále populárnější. Na čemž není nic divného, protože když kritizujete výkonnou moc a zároveň za nic nenesete odpovědnost, získává se popularita snadno. Ale stejně snadno vzniká konfrontace.

Zatím, tedy hned po pádu starého režimu, se vše zdálo zalité sluncem. Socialisté zajistili relativní pořádek v Petrohradu, kdežto liberálové po krátké strkanici o ministerská křesla vytvořili ve dnech 2.-3. března 1917 (výhradně z poslanců Progresivního bloku) Prozatímní vládu.

Georgij Lvov

Pavel Miljukov

Alexandr Gučkov

Premiérem a ministrem vnitra se stal předseda Zemgoru, všeobecně velmi vážený kadet Georgij Jevgeňjevič Lvov. Šéf kadetů Pavel Nikolajevič Miljukov zase stanul v čele ministerstva zahraničí, tehdy důležitého především proto, že se staralo o vztahy se spojenci z Trojdohody. Ministrem obrany a námořnictva se stal okťabrista Alexandr Ivanovič Gluškov, považovaný za člověka velmi cílevědomého a energického.

Protože se nová moc chystala přicházet s četnými zákonodárnými akty, jejichž smyslem bylo změnit celou strukturu státu, zvláštní význam získalo i ministerstvo spravedlnosti. Do čela tohoto úřadu byl přizván advokát Alexandr Fjodorovič Kerenskij, považovaný za obzvlášť vhodného kandidáta: na jedné straně to byl poslanec za dumskou Národně-socialistickou stranu práce a na straně druhé poradce předsedy Petrohradského sovětu, takže ztělesňoval obě větve revoluční moci.

Jenže žádná z těchto liberálních hvězd první velikosti, které tak významně oponovaly carskému režimu a zdánlivě velmi dobře věděly, kam a jak Rusko vést, nějaké opravdu lídrovské schopnosti nakonec neprokázala. Všichni – jak kníže Lvov, tak profesor Miljukov či zástupce podnikatelských kruhů Gučkov – se v (jistě komplikovaných) podmínkách revoluční rekonstrukce země jednoduše neosvědčili. Jak později vzpomínal otec světoznámého spisovatele a významný kadet V. Nabokov, Lvov „jen dřepěl na kozlíku, ale vzít do rukou opratě se ani nepokusil“. Miljukov se zase řídil výhradně abstraktními představami o „správnosti moci“ a reálné nálady mezi obyvatelstvem ho naprosto nezajímaly. No, a na revoluční chaos v armádě, již dostal na starost, státotvorný liberál Gučkov okamžitě odpověděl ostrým obratem doprava – a stalo se tak přesně v okamžiku, kdy se celá společnost stejně prudce stáčela doleva. Celá tahle trojice nakonec politickou arénu velmi rychle opustí, aniž by v dějinách země sehrála nějakou významnější roli.

Něco jiného byl Kerenskij, až do února 1917 postava daleko méně známá, ale velmi rychle se zorientovavší ve volatilní situaci, jež vyžadovala vyložený čich na nálady obyvatelstva a dostatečnou pružnost. Alexandr Fjodorovič svou stopu v dějinách nepochybně zanechal – sice nepříliš hlubokou a dosti spletitou, ale na druhé straně viditelnou. Chceme-li se proto vyznat v situačních propletencích roku sedmnáctého, postačí soustředit se na manévry a evoluci Kerenského, který „pásl po vhodnému okamžiku“ podstatně lépe než všichni ti ostatní „prozatímní“. Na rozdíl od Miljukova či Lvova nikdy pod nohama necítil nějaký pevný ideový grunt, daleko snáz se mu proto manévrovalo: jednou doprava a hned vzápětí zase doleva.

Podivuhodné je, že obě hlavní postavy ruské revoluce z roku 1917 – Lenin a Kerenskij – se narodily a vyrostly ve stejném poměrně malém městě Simbirsku. (Vladimir Uljanov přitom maturoval na gymnáziu, jehož ředitelem byl otec příštího šéfa Prozatímní vlády.) Jako častý obhájce v politických procesech mladý výmluvný advokát získal ve společnosti takový věhlas, že byl zvolen i do Státní dumy a stanul tam v čele malé frakce Svazu práce. Kerenského politická hvězda pak vyšla hned v prvních dnech únorových nepokojů – tedy v době, kdy ještě nepřerostly v revoluci. V Dumě pak zaujímal ty nejradikálnější postoje a zároveň se stal jedním z předáků právě ustaveného Petrosovětu, přičemž od Svazu práce přešel k eserům – tedy od liberálů k socialistům.

Životopisci, kteří byli přímými účastníky revolučního dění – a je jedno, zda pravicoví, levicoví nebo umírnění – na Alexandra Fjodoroviče zpravidla nevzpomínají v dobrém a obvykle ho viní z věrolomnosti, intrikánství, tíhnutí k moci, pozérství, krasořečnictví a bezcharakternosti. Tyhle výtky ale musíme vážit hodně opatrně. Kerenského postoje se měnily úměrně tomu, jak se měnila situace. Se stoupenci a spolubojovníky, kteří se nestačili včas přizpůsobit, se prostě musel rozloučit.

Nu, a pokud jde o ono „pozérství“, pak jde, řečeno moderním jazykem, o běžné imagemakerství, což je neodmyslitelný atribut veřejné politiky. V tomto ohledu byl Kerenskij naopak člověk velmi nadaný. Jeho plamenné projevy v situaci, kdy neměl k dispozici žádné účinné nástroje moci, byly málem jediným prostředkem veřejné mobilizace, a tady Kerenskij dokázal skutečné zázraky. Před letní ofenzivou například projel prakticky celou frontu, aby vystupoval hlavně před jednotkami ztrácejícími bojového ducha – a dokázal ho rezignujícím vojákům vrátit.

Alexandr Kerenskij

Obvinění z „bezcharakternosti“ zase neznamená nic víc, než že Kerenskij nehodlal prolévat potoky lidské krve, bez čehož se v další vlně zvýšeného napětí moc udržet nedala. Proto se jí také nakonec zmocnili ti, kdož se krve nebáli.

Prozatímní vláda se do práce pustila velmi energicky. Na nějaké protiakce či přímý odpor přitom nikde nenarážela. Města revoluci bouřlivě vítala a venkov – jako při každé změně vrcholné moci – očekával, že rolníci nakonec dostanou půdu. Vojáci v armádě měli velkou radost z Rozkazu č. ١ a důstojníci toužebně doufali, že konečně začne znovu fungovat nejvyšší velení a obnoví se zásobování.

Spojenci z Trojdohody novou ruskou moc okamžitě uznali a získali od ní slib, že Rusko z války neodejde.

Vláda zemi zaplavila spoustou báječných demokratických dekretů (což všeobecnou známost a popularitu ministra spravedlnosti Kerenského jen zvýšilo a ministr obrany Gučkov zase nahradil velitele všech šesti frontů a na důležité posty v armádě dosadil několik desítek generálů těšících se dobré pověsti). Zároveň bylo oznámeno, že veškeré komplikované otázky (včetně pro rolnictvo životně důležitého zákona o půdě) vyřeší všelidově zvolený parlament. Tím euforická etapa revoluce skončila.

Už v dubnu se však začala projevovat obrácená strana revoluce – ta chaotická. Britský autor Orlando Figes přišel s formulací, která vystihuje nejniternější podstatu revolučního kvasu v Rusku: „Ruskou revoluci roku 1917 je třeba chápat jako všeobecnou krizi do té doby uznávaných autorit. Zavržen byl nejen stát, ale vůbec všechno, co se až do této chvíle těšilo všeobecnému respektu: soudy, policie, školství, zaměstnavatelé, statkáři, vesničtí starostové, hlavy rodin i instituce manželství vůbec. Revoluce se odehrávala doslova ve všech oblastech života.“

Podlomeny byly i čtyři základní pilíře, na nichž ruský stát odjakživa spočíval, díky čemuž se tento stát ihned povážlivě rozkymácel.

Místo „Bohem pomazaného“, za nějž se věřící v chrámech měli modlit, v daleké metropoli vládli jacísi masám neznámí lidé, kteří se navíc neustále střídali. Tak jakápak posvátnost? Po celé zemi se rozběhl proces ustavování vlastních místních sovětů, které žádné nadřízené mocenské instituce jednoduše neuznávaly.

Jakmile ústřední moc zeslábla, okamžitě to spustilo mechanismus rozpadu koloniální říše. Národnostní periférie se bleskově daly do pohybu. Polsko v té době okupovali Němci, takže to byl už „odkrojený krajíc“, jenže teď najednou nezávislost žádalo Finsko, ve Střední Asii se znovu rozhořelo zdánlivě už potlačené protiruské povstání, také v Zakavkazsku se aktivizovala různá nacionalistická hnutí a v Kyjevě se zrodil tamní mocenský orgán – Ukrajinská ústřední rada –, na jejíž půdě stoupenci autonomie sváděli těžké boje se „samostijníky“, dožadujícími se úplné nezávislosti Ukrajiny. Odstředivé síly rvaly říši na kusy, což bylo pro stoupence „jednotného nedělitelného Ruska“ naprosto nepřijatelné.

Venkov ještě pár týdnů počkal na případný dekret o půdě, ale když se ho nedočkal, také jeho obyvatelé už v dubnu vzali vše do vlastních rukou. Rolníci houfně útočili na panské usedlosti, zmocňovali se inventáře, odváděli dobytek a svévolně orali na statkářských polích. Protože chyběla policie, zastavit podobný živelný proces nebylo možné. Italský historik Giuseppe Boffa uvádí například takovouto statistiku: jestliže v březnu 1917 bylo zaregistrováno jen 17 útoků na statkářský majetek, v dubnu už jich bylo 2  44 a v červenci dokonce 11  21.

Ještě intenzivnější byl chaos v průmyslových podnicích – už proto, že dělnictvo bylo aktivnější a organizovanější než rolníci. Všude vznikaly různé „závodní výbory“, které majitelům a ředitelům diktovaly své podmínky (často nesplnitelné). Stávky a zmatky byly na denním pořádku. Odpovědí druhé strany bylo masové uzavírání továren. Výroba klesala, kdežto nezaměstnanost bujela, což napětí jen zvyšovalo. V dělnickém prostředí vzrůstal vliv obzvlášť radikálních agitátorů – bolševiků.

Nejvyhrocenější byly tyto chaotické procesy v ozbrojených silách. Idea velmoci, jíž sloužit bylo posláním a povinností všech poddaných a za niž i položit život byla velká čest, vystřídala idea svobody, již ovšem každý chápal po svém. I beztak dosti vyčerpané vlastenecké nálady vyšly z módy, dá-li se tomu tak říct. Proč trpět a umírat pro velmoc, když svoboda je důležitější než jakákoli „velmocenskost“!

Rozkaz č. 1, vydaný Petrohradským sovětem, podlomil disciplínu i veškerá pravidla podřízenosti, což je to nejhorší, co se v armádě může stát. Sedm milionů mobilizovaných Rusů se přestalo svých velitelů bát a ztratilo jakýkoli respekt. Většina vojáků a námořníků si přála jedno jediné – co nejdřív se dostat domů.

Otázka pokračování války se také stala kamenem úrazu, o nějž klopýtla první Prozatímní vláda. Ta nakonec nepřežila ani dva měsíce.

Krize vypukla kvůli ministru zahraničí Miljukovovi.

Na západní frontě zuřily mimořádně tvrdé boje. Ruští spojenci, Francie, Velká Británie a Itálie, v nich zoufale krváceli. Strach z toho, že revoluční Petrohrad uzavře separátní mír a Německo s Rakouskem-Uherskem přesunou miliony vojáků na západní bojiště, nutili Paříž, Londýn, Řím (a teď i Washington, protože ke zmíněné alianci se právě připojila Amerika) vyvíjet na Prozatímní vládu neustálý tlak. Ve svých pamětech Miljukov líčí, že hned v prvních dnech učinil slib „důsledně dodržovat svazky, které nás pojí s jinými zeměmi, a bezvýhradně plnit smlouvy, jež jsme se spojenci uzavřeli“. A téhle linie se úzkostlivě držel, i když celá země si přála jedno jediné – mír.

Problém ruských liberálů, jejichž vskutku typickým představitelem byl i Pavel Nikolajevič, spočíval v tom, že si nesmírně přáli stát se co nejdřív „skutečnými Evropany“, jenže ve válečných podmínkách to znamenalo uchovat si dobré vztahy s Trojdohodou a zasloužit si její úctu a uznání. Podle Miljukova bylo dodržení spojeneckých závazků věcí elementární slušnosti. Jenže v revoluci o nějakou slušnost ani nezavadíte a toho, kdo se snaží plout proti proudu, bouřlivé peřeje vyhodí na břeh.

18. dubna Miljukov odeslal do Paříže a Londýna depeši, v níž ujišťoval, že fámy o ruském separátním míru jsou liché a že v Rusku sílí „celonárodní snaha dovést světovou válku do vítězného konce“. To ovšem zaprvé naprosto neodpovídalo skutečnosti a zadruhé (tady cituji historika Roberta Service) „Miljukov tu prokázal samolibou tupost, přílišnou dokonce i na profesora historie“. Obsah zmíněné nóty ovšem znal i Petrosovět, který nečekal na nic jiného, než aby mohl Prozatímní vládě vyjádřit svou nespokojenost – a strhla se bouře.

Ulice zaplavily davy vojáků, námořníků a dělníků. Demonstranti požadovali demisi nejen po Miljukovovi, ale po celé vládě.

Petrohradskému vojenskému okruhu v té době velel chráněnec ministra obrany Gučkova – generál Kornilov. Ten se u vojska těšil značné oblibě, k dispozici měl dostatek věrných jednotek a byl kdykoli připraven i s jejich pomocí nastolit v zemi pořádek. Kdyby ovšem liberální vláda vydala rozkaz k palbě, přestala by být liberální. Místo toho se kníže Lvov rozhodl pro ústupky: Miljukova obětoval a do vlády přizval zástupce Petrosovětu.

Nový kabinet, narychlo sestavený počátkem května, byl koaliční, liberálně-socialistický, přičemž se do popředí dostává Kerenskij, který získal post vlivného ministra obrany a námořnictva.

Tím ovšem krásná „liberální“ fáze revoluce skončila. Od této chvíle bude vše ošklivé – spíše čím dál tím ošklivější. Jakmile svoboda dosáhla svého vrcholu, proměnila se v chaos a byla tak přirozeně odsouzena k postupné degradaci.

Noví vládci země, umírnění socialisté, se rozhodně nechystali otočit historický proces někam zpět, ale revoluce má své zákonitosti, s nimiž se země teprve měla seznámit.

Neúprosným zákonem každé revoluce, k níž dojde v zemi, kde je střední třída málo početná nebo nedostatečně silná, je fakt, že prostá destrukce předchozího státního mechanismu k vytvoření demokratického systému vést nemůže. Vše tak nevyhnutelně končí diktaturou.

Nezávislé soudnictví, nezávislá média a nezávislá zastupitelská moc jsou doslova životní potřebou podnikatelů, samozásobitelských zemědělců či vzdělaných profesionálů – zkrátka a dobře lidí, kteří vlastní nějaký majetek a na své vlastní činnosti jsou závislejší než na státu. Jak jsme ale viděli ve statistice, právě tato vrstva obyvatelstva byla v Rusku oné doby skutečně nepočetná. I kdyby se carismus u moci neudržel v mírových dobách, dejme tomu na podzim roku 1905, kdy vrcholila všeobecná stávka, či v létě 1906 během tvrdé konfrontace Dumy s vládou, prostá změna moci by nedokázala včerejší samoděržavnou říši proměnit v evropskou demokracii. Jakmile by zeslábla státní moc, okamžitě by propukly úplně stejné procesy: národně-osvobozenecké hnutí v koloniích, rolnické bouře a konflikty v průmyslu. Země by se propadla do zmatku a někdo by pořádek musel nastolit silou zbraní – buď pod pravicovým heslem „spásy vlasti“, nebo ve stopách levicového požadavku „záchrany revoluce“. Alternativou by v takovém případě byl nový Chaos, doprovázený totálním rozpadem země na regiony, v nichž by okamžitě propukl boj o moc.

O to nemyslitelnější bylo zdárné vyústění (kdy by byl v klidu a míru zvolen parlament a všechny rozpory se řešily na jeho půdě) v roce 1917, v podmínkách mimořádně těžké války.

Demokracii hrozí dvě nebezpečí – zprava a zleva

Z chaosu, do nějž se ponořilo revoluční Rusko, byla jen dvě východiska – mimochodem obě špatná: buď krajně pravicový vývoj s „bílým“ terorem, anebo krajně levicový, s „rudým“ terorem. Obnovit alespoň jakýs takýs řád a pořádek bylo možné jen za pomoci tvrdých, nebo dokonce krutých opatření, skrze násilí a strach. Ani liberálové, kteří se k moci dostali v březnu, ani umírnění socialisté, vstoupivší do vlády v květnu, si s tímhle úkolem poradit nedokázali.

Takové, co jsou ochotni střílet, najdete vždycky. Jenže pouze střelba by v tomto případě nestačila. Kdyby Prozatímní vláda přešla od zapřísahání k rozhodným krokům, nezbylo by jí než věšet dělníky po kandelábrech, vzbouřené vojáky zabíjet bez soudu a vyšetřování, topit rolnická povstání po celém Rusku v krvi a vysílat kárné výpravy do odbojných kolonií. Což by ovšem nebyla demokracie, ale protofašistická diktatura.

Nakonec ale v politickém boji roku sedmnáctého vítězství dosáhli ultraleví extremisté (bolševici) – proto mají skoro všichni autoři, píšící o událostech tohoto roku, tendenci podceňovat alternativu neboli nebezpečí zprava. Ta přitom v létě 1917 vypadala podstatně reálněji.

Levice byla tehdy roztříštěná, rozkouskovaná do mnoha frakcí, z nichž část podporovala Prozatímní vládu a část Petrosovět, kde měli zatím převahu také ti umírněnější. Levice byla navíc špatně organizovaná – včetně nejzuřivějších vyznavačů povalení všeho na světě. Oddíly dělnické sebeobrany a vojenské jednotky v rozkladu s radostí stávkovaly, ale pro nějakou součinnost žádný valný smysl neměly. Když velitel vojenského okruhu hlavního města generál Kornilov během právě popsané květnové krize navrhl, že nepokoje potlačí, sdělil, že sice má jen tři a půl tisíce disciplinovaných a spolehlivých vojáků, ale že si se stopadesátitisícovou petrohradskou armádní posádkou bez problémů poradí. A určitě by to dokázal. Jenže Prozatímní vláda se zalekla krveprolití, a generál zase nebyl ochoten k vojenskému převratu.

Protirevoluční tábor, který se v euforickém stádiu revoluce nijak neprojevoval, se nakonec sešikoval jakožto obranná reakce na anarchii a všeobecnou zkázu. Myšlenka pravicového převratu v zájmu obnovení pořádku získávala stále větší podporu zejména v prostředí velkokapitálu, vylekaného dělnickým hnutím, a také mezi důstojnictvem, rozhořčeným rozkladem armády. Takto se zrodil svazek lidí movitých s lidmi odhodlanými – což k převzetí moci naprosto stačí.

Perspektiva pravicového puče se změnila v reálnou hrozbu, když v květnu z vlády odešel činorodý ministr obrany Alexandr Gučkov. Ztratil totiž důvěru v to, že tahle „žvanírna“ by mohla něco změnit, a začal připravovat převrat. „Můj odchod z vlády neznamenal, že už nechci bojovat – jen jsem si pomyslel, že sázka na ústřední vládu je prohraná,“ vysvětloval později Alexandr Ivanovič. Vrátil se do funkce předsedy vojensko-průmyslového výboru, která mu umožňovala časté cesty na frontu, a navíc začal vyhledávat „zdravé kádry“, tedy podle jeho vlastních slov domlouvat se s těmi generály, kteří by ve vhodném okamžiku „zahájili tažení vojsk na Petrohrad a Moskvu“.

Přípravy exministra obrany na puč se tedy neomezovaly jenom na návštěvy frontových linií a nutno dodat, že Gučkov se svými plány převratu nebyl jediný.

Nejbohatší a nejvlivnější ruský kapitalista Alexej Putilov v té době založil Společnost pro hospodářskou obrodu Ruska, která bez ohledu na nevinný název ve skutečnosti akumulovala prostředky na financování plánovaného převratu a během krátké doby dala dohromady čtyři miliony rublů. S penězi tedy spiklenci problémy neměli.

A podobné to bylo i s kádry. V té době už existovalo několik pravicových důstojnických organizací připravených k akci: Vojenská liga, Svaz důstojníků, Republikové ústředí či třeba Svaz rytířů Jiřského kříže. Teď už se jednalo jen o to, kdo by mohl stanout v čele všech těchto vojenských spolků. Pravicově orientované noviny zcela otevřeně přemítaly o tom, kdo z generálů by se mohl stát ruským Bonapartem.

„Už od samého počátku jsem byl přesvědčen, že bez občanské války a kontrarevoluce se neobejdeme, a mezi osobnostmi, které by stanuly v čele takového hnutí, byl rozhodně Kolčak (tehdejší velitel Černomořské flotily). Přemýšlel jsem i o Gurkovi (velitel Západního frontu) či o Alexejevovi (do konce května nejvyšší velitel ruských ozbrojených sil)…“ vzpomínal později Gučkov.

Kdyby volba padla na inteligentního a rezolutního Kolčaka, pravicový puč v Rusku by zřejmě byl úspěšný a v Rusku by nastolil represivní režim orientovaný nikoli doleva, ale doprava. Spiklenci se ale rozhodli ponechat admirála tam, kde byl, protože Kolčak silou své autority chránil své loďstvo před rozkladem. Výsledkem bylo, že vrchním velitelem pravice se stal Kornilov, který v kritickém okamžiku lámání chleba neprokázal ani dost rozumu, ani rozhodnosti.

To vše se ale odehraje až v srpnu. Zatím, tedy začátkem léta, kdy těm nejprozíravějším politikům už bylo jasné, že Prozatímní vláda se neudrží a osudový zvrat doleva či doprava je nevyhnutelný, stoupenci „vojenského řešení“ se jevili jako síla respektuhodnější než příznivci socialistické revoluce.

„Levá hlava“ ruského revolučního orla, Sověty, byla v tomto období ještě neakceschopnější než vláda.

Jak už bylo řečeno, za únorových událostí v čele petrohradského lidového hnutí stáli docela jiní lidé než dumští liberálové, konkrétně příslušníci dvou protimonarchistických stran – tedy eseři a sociální demokraté.

Prvně jmenovaná z těchto stran byla pokračovatelkou národoveckých tradic a reprezentovala zájmy rolnictva; ta druhá, marxistická, zase držela ochrannou ruku nad dělnictvem.

Přirozené by tedy bylo očekávat, že v převážně zemědělské zemi bude prvenství patřit eserům. Když pak po celé zemi začnou vznikat sověty, skutečně to platí. „Kolébka revoluce“ Petrohrad byla ale městem dělnickým, a tak v metropolitním sovětu měli sociální demokrati stejný vliv jako eseři. V čele Petrosovětu stál bývalý šéf dumské sociálně-demokratické frakce Nikolaj Čcheidze. Eseři měli ovšem velmi silné pozice v petrohradské posádce (protože většinu vojáků tvořili rolníci), čímž se síly vyrovnávaly.

Tyto dvě strany spojoval především vztah k Prozatímní vládě: přes veškeré vzájemné třenice socdem a eseři podporovali tuto demokratickou formu vlády a byli připraveni dočkat se voleb do Ústavodárného shromáždění. Byli totiž přesvědčeni, že v nich vyhrají a moci se tak ujmou přesně v duchu zákona. Zadruhé svou podporou míru bez anexí a kontribucí (což bylo společné heslo všech socialistů) vyjadřovali svůj odpor k uzavírání míru pro Rusko nevýhodného a vyzývali k „obraně revoluční vlasti“ – proto se tomu taky jinak říkalo obranářství.

V mnoha dalších otázkách se ale obě křídla socialistického hnutí nemohla dohodnout nejen mezi sebou, ale dokonce ani uvnitř vlastních politických stran.

Eseři (nezkráceně socialisté-revolucionáři) se dělili na pravici, která se díky Kerenskému od samého počátku podílela na činnosti liberální vlády a v květnu dostala ještě několik dalších ministerských křesel, a na radikální levicové esery dožadující se svržení Prozatímní vlády, bezpodmínečného odchodu Ruska z války a okamžitého rozdělení půdy – ještě před vznikem Ústavodárného shromáždění. Pak tu byli ještě centristé, pohybující se kdesi mezi těmito dvěma póly. Když si uvědomíme, jak populární byly stěžejní eserské ideje a jak masově se do strany hlásili noví členové (v létě 1917 jich byl už milion), není divu, že to byla amorfní mnohotvárná síla, neustále nahlodávaná nesmiřitelnými vnitřními konflikty.

Zhruba ve stejné situaci se ocitla i Ruská sociálně-demokratická strana. Podle tradice, zavedené sovětskými historiky, se jí říká „menševická“, ale tento termín je zavádějící. Přišel s ním Lenin v roce 1903 po londýnském sjezdu strany, kde se sociální demokraté nedohodli na vnitřním uspořádání své organizace a příslušníci tvrdé linie získali většinu (bolševik podle ruského „bolše“ neboli více – pozn. překl.), ovšem v budoucnu pod svůj vliv dostali i část dělnického hnutí, v němž hlavní roli sehrávali umírnění sociální demokraté vyznávající klasický marxismus.

Slabou stránkou sociální demokracie byla stejně jako v případě eserů přesně ta stranická disciplína, o niž tolik usiloval Lenin. „Menševici“ (pro pořádek jim říkejme tak, jak praví tradice) se také rozštěpili na tři frakce – podle tří klíčových otázek vztahu k Prozatímní vládě a k válce. Levé křídlo neboli „internacionalisté“ se podobně jako levicoví menševici od bolševiků příliš nelišilo – také požadovalo okamžité skoncování s válkou a rozchod s „prozatímními“.

Tuto legendární scénu mnohokrát zachytila sovětská ikonografie

(nahoř obraz A. Kulakova, dole E. Kibrika).

Když to vezmeme kolem a kolem, socialistické, tedy v prapůvodním významu toho slova „sovětské“ křídlo bylo na počátku léta 1917 velmi pestré a dezorganizované, což naplno demonstroval I. Všeruský sjezd sovětů konaný v březnu. Předsedající menševik Iraklij Cereteli vše shrnul takto: „V daném okamžiku v Rusku neexistuje strana, která by řekla: svěřte moc do našich rukou a odejděte – my se postavíme na vaše místo! Taková strana v Rusku není.“ Podle tradované legendy právě v tomto okamžiku povstal Iljič a hlasitě zvolal: „Taková strana tu je!“

Ve skutečnosti to ovšem bylo trochu jinak. Prohlášení, že jeho strana „je připravena ujmout se moci jako celku“, Lenin neučinil ze sálu, ale nazítří z tribuny – a z publika se dočkal jen smíchu. Tzv. bolševici představovali bezvýznamnou část delegátů, sotva desetinu.

V tu chvíli bylo nepředstavitelné, že během pěti měsíců se skutečně dostanou k moci.

Nejefektivnější ze všech politických stran jsou nakonec bolševici

Když jsem v předešlém dílu popisoval procesy, vedoucí k záhubě monarchie, bolševiky jsem téměř nezmiňoval, protože tato formace zatím neměla nijak významnou politickou váhu. V bouřlivých letech 1905-1907 byla role „leninců“ vyloženě třetiřadá. Teroristický boj vedli především eseři a anarchisté, dělnické hnutí zase menševici. V okamžiku únorové revoluce roku 1917 byla Ruská sociálně demokratická strana (bolševiků), jak se jí tehdy říkalo, dosti nepočetnou organizací, jejíž předáky jste našli buď v emigraci, nebo na Sibiři.

Máme-li mluvit o poměru zákonitostí a nahodilostí ve velkých historických procesech, dá se epopej roku sedmnáctého popsat zhruba takto:

Samoděržaví se zhroutilo, protože se zhroutit muselo. Revoluce skončila diktaturou, protože i to bylo nevyhnutelné. Pak ale nastupují faktor náhody a faktor osobností. Rusko skončilo nikoli v generálské, ale v komisařské diktatuře – protože v červenci a srpnu došlo k celé řadě více či méně náhodných událostí, které vedly k obecnému příklonu doleva. To, že mezi všemi levicovými frakcemi zvítězila právě bolševická, už je příběh na téma „role osobnosti v dějinách“. Přesněji řečeno, dvou vskutku nevšedních osobností – Vladimira Lenina a Lva Trockého. Abychom pochopili, proč se dějiny Ruska řídily bolševickým vektorem, a ne, dejme tomu, eserským, je třeba tyto dvě osobnosti důkladně zhodnotit.

Začněme Leninem, který bezvýznamnou a nepočetnou skupinku politických emigrantů proměnil v mohutný nástroj uchvácení moci. Právě v tom spočívá základní historická zásluha Vladimira Iljiče Lenina (nebo jeho největší zločin: záleží na zorném úhlu, z nějž se na tohoto člověka díváme).

Ačkoli o Leninovi existuje přímo kolosální literatura, je velice těžké učinit si z ní nějaký obrázek živého člověka. Nezaujatá svědectví prakticky neexistují – autoři ke svému hrdinovi buď zbožně vzhlížejí, nebo ho krutě nenávidí. Vzniká tak dojem, že skutečně „živého a lidského“ bylo v této historické osobnosti poměrně málo. Celá jeho existence a všechny jeho činy se podřizovaly hlavnímu cíli, takže určujícím rysem jeho charakteru byla snad až nadpřirozená cílevědomost.

Ruský filozof Dmitrij Pisarjov, kterého si Lenin velice cenil a jehož fotografii měl neustále postavenou na svém psacím stole, popisuje takovýto typ osobnosti velmi přesně: „Sám snílek spatřuje ve svém snu velikou posvátnou pravdu, proto činí vše pro to, a to usilovně a poctivě, aby jeho sen snem být přestal. Celý jeho život je ukotven v jediné vůdčí myšlence a je vyplněn vskutku úmornou činností… Je šťastný, proto největším dosažitelným štěstím pro člověka je zamilovat se do takové ideje, jíž můžete bez váhání obětovat všechny své síly a celý svůj život.“

Kdy přesně se mladý Voloďa Uljanov „zamiloval do myšlenky“, to přirozeně nevíme, ale na podobném fantazírování zase nic tak zvláštního nebylo. Ruští mladíci z intelektuálského prostředí oné epochy byli podobným typem idealismu zasaženi téměř všichni. Koncem 19. století se pod vlivem vědeckého a sociálního pokroku kdekomu zdálo, že zbudování „ráje na zemi“ je v té či oné podobě plně myslitelné.

Cíl, k němuž směřoval Vladimir Uljanov, byl grandiózní a utopický: hodlal celý svět přebudovat přesně podle ideálů jiného slavného utopisty – Karla Marxe.

Herbert Wells, který s vůdcem ruské revoluce debatoval v roce 1920, mnohému, ba téměř ničemu z bolševismu neporozuměl, ale svým spisovatelským citem ve svém hostiteli vytušil to nejpodstatnější a prohlásil ho za „kremelského snílka“, s nímž ovšem vnitřně souzněl. Jeden fantasta rozpoznal jiného.

Vladimir Uljanov-Lenin

v roce 1917: v paruce,

zato bez vousů a kníru,

takže je jeho povaha čitelná

přímo z tváře.