Obsah

ČÁST 1 - VODA

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

ČÁST 2 - OHEŇ

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

ČÁST 3 - KREV

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

EPILOG

Poznámka autora

Doporučená četba

Dan Jones

Psi z Essexu

Přeložila Věra Skaláková

DAN JONES – DALŠÍ KNIHY

Summer of Blood:

The Peasants‘ Revolt of 1381

Léto krve:

Selské povstání roku 1381

The Plantagenets:

The Kings Who Made England

Plantagenetové:

Králové, kteří stvořili Anglii

The Hollow Crown:

The Wars of the Roses and the Rise of the Tudors

V kruhu koruny:

Války růží a vzestup Tudorovců

Magna Carta:

The Making and Legacy of the Great Charter

Magna Charta:

Vznik a odkaz Velké listiny svobod

Realm Divided:

A Year in the Life of Plantagenet England

Rozdělené království:

Rok v životě Anglie za vlády Plantagenetů

The Templars:

The Rise and Fall of God’s Holy Warriors

Rytíři Templu:

Vzestup a pád řádu templářů

Crusaders:

An Epic History of the Wars for the Holy Lands

Křižáci:

Epická historie válek o Svatou zemi

Powers and Thrones:

A New History of the Middle Ages

Moc a trůny:

Nová historie středověku

S MARINOU AMARAL

The Colour of Time:

A New History of the World, 1850–1960

The World Aflame: The Long War, 1914–1945

A Woman’s World, 1850–1960

Barva času: Nová historie světa, 1850–1960

Svět v plamenech: Dlouhá válka, 1914–1945

Svět žen, 1850–1960

The Essex Dogs Trilogy:

Essex Dogs

Trilogie Psi z Essexu

Psi z Essexu

THE ESSEX DOGS

Copyright © Dan Jones, 2022

Překlad knihy Essex Dogs vydává

nakladatelství Bourdon na základě dohody

s nakladatelstvím Bloomsbury Publishing Plc.

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Věra Skaláková

Původní obálka © Robert Ball

ISBN: 978-80-7611-374-9

Pro Violet

... a nic nezůstalo nespáleno.

Geoffrey le Baker: Kronika

ČÁST 1

VODA

12. – 19. července 1346

1

Tímto dávám vám na vědomí, že dne 12. července přibyli jsme šťastně do přístavu v Normandii, zvaného La Hougue, nedaleko Barfleuru… Mnoho mužů ve zbroji ihned vystoupilo na břeh… A několikráte hrstka bojovníků našich veliký počet nepřátel potřela…

Dopis kanovníka katedrály svatého Pavla přátelům v Londýně

Kristepane, probuď se!“

„Loveday“ FitzTalbot se s trhnutím probral. Otec ho bolestivě rýpl loktem do žeber. Navzdory studené slané vodě, která mu bičovala tvář, ho houpání vyloďovacího člunu na chvíli ukolébalo do spánku.

Zdálo se mu, že je doma.

Teď však měl oči znovu otevřené a viděl, že tomu tak není. Byli stále tady. Na moři. Tak daleko od domova jako nikdy předtím. Vzdalovali se od něj každou vteřinou.

Na malém člunu se jich tísnilo deset – on sám u kormidla, Millstone, Skot a Pismire vepředu; kněz, kterému říkali Otec, vedle něj na zádi a lučištníci Tebbe, Romford a Thorp mezi nimi.

Další dva lučištníci, velšští bratři, kteří doplnili jejich výpravu v předvečer odjezdu z Portsmouthu na lodi Saintmarie, se opírali do vesel.

Loveday se rozhlédl po obzoru. Normandie. Francie. Pokud si vzpomínal, pouze on a Skot byli kdy mimo anglické vody. A ani jeden z nich neznal pobřeží, které se teď vynořovalo půl míle před nimi jako matný obrys v ranním šeru. A co víc, rozkazy, které jim předal sir Robert le Straunge na palubě Saintmarie, byly znepokojivě nejasné. Podle nich měli pouze vtrhnout na pláž a uříznout koule každému Francouzovi, který se jim postaví do cesty.

Loveday se zdvořile zeptal, zda jim sir Robert – a urození páni v čele s králem – může sdělit něco bližšího o tom, kolik Francouzů může hlídat pláž, s kušemi a sekyrami v rukou, odhodlaných udělat vše pro to, aby jejich koule zůstaly tam, kde jsou. Sir Robert v odpověď jen přezíravě mávl rukou a odvětil, že jich bude dost na to, aby si užili „pořádnou zábavu“. Řekl, že to má přímo od polního maršála lorda Warwicka, který to má od samotného krále Eduarda.

Vznešení muži. Rytíři. Muži, kteří všechno věděli nejlépe.

Kdybych si chtěl užít zábavu, pomyslel si Loveday, zůstal bych doma v Essexu, házel kostkami v krčmě u Colchesteru a platil penny za to, že si můžu na noc složit hlavu mezi stehna Gildy, hospodské děvečky.

Přesto však po odpovědi sira Roberta zachoval klid. Ten člověk byl blázen, ale byl to blázen, který je na tohle tažení najal – a měl jim po příštích čtyřicet dnů vyplácet žold. Psi pronajímali své meče a luky komukoli, kdo zaplatil – pro jakoukoliv činnost, kde bylo zapotřebí hrubé síly a ostré oceli. Tohoto léta byla takovou činností válka. Robertovi verbíři o něm prohlašovali, že je to muž, který platí včas a do ničeho příliš nezasahuje. Dlouholetá zkušenost Lovedayovi napovídala, že jiní velitelé nejsou tak vstřícní.

Takže tady byl: stár třiačtyřicet let, stále zdravý a silný, ale už s prošedivělými spánky, s tukovým polštářem kolem pasu a věkem vkrádajícím se do kostí. A tady byla jeho družina: Psi z Essexu, jak jim lidé říkali. Někteří pocházeli z Essexu. Všichni však měli ostré zuby. Teď namačkaní do malého člunu, který za úsvitu mířil k francouzskému pobřeží.

Králova velká invaze do Francie – tisíc lodí a patnáct tisíc ozbrojenců na jejich palubách – začínala.

Psi z Essexu se drželi v popředí. A Loveday měl jediné přání – stejné jako pokaždé.

Aby se všichni vrátili domů živí a s penězi v kapse.

Na přídi zvracel do moře podsaditý kameník s tlustým krkem. Gilbert „Millstone“ Attecliffe. Mořská nemoc spíše než obavy, pomyslel si Loveday, protože Millstone pociťoval strach jen zřídka – někdy až příliš zřídka. Znal Millstona sedm let. Sedm let od chvíle, kdy tento těžkopádný, tichý řemeslník z Kentu rozbil na podlaze rochesterské katedrály lebku svému předákovi při sporu o stavbu nové věže a vzdal se kamenictví ve prospěch loupeživých výprav a bitek.

Za tu dobu nezažil, že by Millstone použil prudké slovo; a ani ho nikdy neviděl udělat krok zpátky – což byl postoj, který Lovedaye někdy děsil.

To ho však teď trápilo ze všeho nejméně. Zatímco Velšané zabírali u vesel, Loveday se snažil nasměrovat příď člunu tak, aby se po přílivu dostali na pláž. Cítil, jak je silný proud táhne na sever, k nejvyššímu bodu útesu.

Kdybych řídil obranu já, právě tam bych umístil střelce s kušemi.

Loveday křikl na ostatní, aby drželi hlavy dole a nespouštěli oči z pobřeží. Současně se pokoušel odhadnout pohyb vln před sebou, aby rozpoznal, kdy bude voda dostatečně mělká, aby se dalo skočit přes palubu a vytáhnout člun na písek. Hádal, že v několika dalších plavidlech, která zápasila poblíž se stejným proudem, přemýšlejí jejich kapitáni o tomtéž.

Loveday měl sucho v ústech.

Podíval se za sebe, zpátky na těhotný trup Saintmarie a dalších lodí, které kotvily poblíž. Koně, po dva dny a dvě noci uvázaní v jejich útrobách, teď neklidně dupali a odfrkávali. Rytíři a zbrojnoši se převraceli na slamnících. Lučištníci a pěšáci leželi na vlhké palubě, prochladlí a rozbolavělí.

Loveday vytáhl zátku z kožené láhve a dlouze se napil piva. Bylo silně kořeněné a pomalu se začínalo kazit. Odříhl si a ucítil šalvěj. Podal láhev Otci, sebral veškerou odvahu a zařval na Psy válečný pokřik, převzatý od jednoho Španěla, s nímž se setkal před mnoha lety při propíjení žoldu v Londýně – snědý muž, který bojoval se Saracény a na důkaz měl dlouhou jizvu od linie vlasů až po bradu.

„Desperta ferro!

Probuď se, železo!“

Sotva ta slova vypustil z úst, prořízla vzduch salva střel z kuše. Na útesu napravo od nich vzplanul oheň. A Loveday zaslechl výkřiky Francouzů nad nimi. Pak se objevili – byly jich snad dvě setniny, možná víc, mávali kušemi a hulákali. Jeden z nich vystrkoval jejich směrem holý zadek, po skotském způsobu.

Nyní dělilo loď od písku sotva sto stop. Loveday zařval na Velšany, aby zabrali jako o život.

Větší z nich přikývl, zamumlal něco ve svém jazyce a oba se předklonili. Člun sebou ve vodě škubl a pak vyrazil vpřed jako vypuštěný mastif.

Zatímco si posádka překotně nasazovala železné přilby a kožené čapky, Loveday zaslechl zleva pronikavé výkřiky strachu a úzkosti. Nejbližší plavidlo narazilo na skálu ukrytou pod hladinou. Posádka – směsice zbrojnošů a lučištníků – skákala do vody. Viděl, jak se několik mužů vrhá z lodi, která se potápěla jako sviňucha mířící do hlubin za potravou. Vynořili se jen čtyři – všichni lučištníci, kteří kolem sebe divoce bušili rukama a drali se ke břehu. Zbytek, jak Loveday odhadoval, se nikdy nenaučil plavat nebo je váha jejich tlumoků a zbroje přišpendlila ke dnu.

Zatímco plavidlo i s posádkou klesalo pod hladinu, snesla se z vrcholku útesu sprška obrovských kamenů. Millstone zařval z přídě: „Katapulty!“ Ještě než slovo doznělo, uviděli Psi, jak jednoho z lučištníků zápasících ve vodě zasáhl kus kamene velikosti kovadliny. Jeho lebka se rozlétla na kusy. Mořská voda kolem něj potemněla.

Kolem prolétly další střely z kuší – dvě šipky narazily do boku člunu a další zasvištěla tak blízko Lovedayova nosu, až ucítil pohyb vzduchu. Snažil se zklidnit dech. Připomenout si, že už byl pod palbou i předtím a přežil. Přesto mu i v chladu po zádech stékal pot.

Tebbe, Romford a Thorp se snažili postavit a nasadit šípy, aby mohli střelbu opětovat. Loveday na ně hulákal, ať se drží při zemi. Tebbe se znovu přikrčil a Skot skočil zpátky, položil Romfordovi a Thorpovi své obří tlapy na ramena a přinutil je zůstat ležet.

Velšané znovu a znovu plnou silou zabírali do vesel, až se člun konečně vzepjal na tříštivé vlně a z výšky dopadl na tvrdý písek. Náraz Lovedaye napůl omráčil, ale přesto slyšel, jak Pismire z přídě křičí na Psy, aby vyskočili a vytáhli člun na pláž.

Pak, jako by ho uchopila Boží ruka, se Loveday zvedl, popadl meč a převalil se přes bok člunu do slané vody. Znovu přitom ztratil dech, jak ho zasáhl chlad a nasáklé oblečení ztěžklo. Promrzlá vlněná látka se mu lepila na stehna. Kožený kabátec teď připomínal spíše brnění. Přesto se však vyhrabal na nohy a začal vyřvávat rozkazy. Millstone a Skot postrkovali záď člunu a tři lučištníci táhli na přídi – všech pět zabíralo současně. Padali do mělké vody pokaždé, když se na ně z vrcholku útesu snesla nová vlna šípů a kamenů.

O padesát yardů dál, na úpatí nejstrmější části srázu, ležela převrácená, napůl shnilá skořápka starého rybářského člunu; jeho polámaná žebra se leskla jako mršina velryby.

„Kryjte se – běžte k tomu vraku!“ houkl Loveday na Pismira a Otce. Všichni tři se rozběhli po pláži, hlavy stažené mezi rameny. Knězova hrubá kutna byla promáčená a při běhu se táhla po zemi. Sklouzli za páchnoucí prkna starého vraku, leželi na písku a lapali po dechu. Byli teď tak těsně u srázu, že střely seshora jim létaly nad hlavami i nad ostatními čluny, které se rovněž snažily přistát.

Loveday se otočil na loktech a vytřel si mořskou vodu z pálících očí. Vyplivl krev, jazykem si přejel a zkontroloval zuby. Byly tam všechny. Zřejmě se musel kousnout do tváře.

Znovu se zaměřil na pláž.

Navzdory dřívějším obavám zjistil, že je proud táhl po písku tak daleko, že po přistání museli překonat jen krátkou vzdálenost. Tři lučištníci s pomocí Millstona a Skota vytáhli člun na pláž a schovaní za ním čekali, až budou moci doběhnout k útesu. Velšané byli za malým skalním výběžkem kousek od nich. Loveday kývl na vyššího z nich, s plavými vlasy, který slyšel na jméno Lyntyn.

Ten mu kývnutí oplatil.

Millstone, Skot, Tebbe, Romford a Thorp jeden po druhém přískoky vyrazili od člunu k vraku. Loveday je všechny zkontroloval. Mantra, převzatá od jejich starého velitele, muže, kterému říkali Kapitán, mu zůstala v paměti: Pohřběte své mrtvé. Neopouštějte nikoho ze svých.

Všichni Psi tam byli. Odplivovali, kleli a prohlíželi se, zda nejsou zranění. Loveday sledoval, jak po pláži běží zbrojnoš z nějaké jiné družiny. Zasáhly ho dva šípy – jeden do boku a druhý projel krkem. Krev vystříkla a muž padl na kolena, oči vytřeštěné a nevěřícné, než se mu třetí šíp ostřelovače zaryl do tváře. Zakolísal, složil se do písku a už nevstal.

„Kriste, spas jeho duši,“ vydechl Tebbe, vysoký a štíhlý, nejvytáhlejší z trojice anglických lučištníků. Dlouhé vlasy spletené do pevného copu mu visely do poloviny zad.

„Kristus si své pozná,“ zamumlal Otec. Zhluboka si přihnul z Lovedayovy láhve, kterou přinesl ze člunu. Natáhl krk a zamžoural na vrchol útesu, kde se ježily kuše a katapulty. Znovu se napil a rukou si otřel ústa.

„Tak, a my teď vylezeme nahoru a odděláme ty zasraný Francouze.“

*

Leželi na břiše a zkoumali okolí. Loveday se vyškrábal vedle Millstona, Pismira a Skota, svých tří nejzkušenějších mužů.

Pismire ukázal na strmou stezku vedoucí po srázu, asi sto kroků od vraku. „To je cesta nahoru.“

Ne poprvé byl Loveday vděčný za Pismirův ostrý zrak uprostřed bojového šílenství. Přikývl. „Ano. Jak na to půjdeme?“

„Jednoduše,“ řekl Pismire. „Připlížíme se za ně, podřízneme jim krky a zarazíme jim kuše do zadku, třmeny napřed.“

Loveday se podíval na další dva. Skot přikývl. Millstone pokrčil rameny. Vedle něj Otec vzrušeně bodal dýkou do špinavého písku.

Z pláže se ozval hromový rachot. Z vrcholku útesu se zřítila další lavina kamenů, dopadla na člun, který lučištníci táhli z příboje, a ti se okamžitě rozprchli. Jednomu z nich, sotva patnáctiletému chlapci, roztříštil balvan nohu. S pronikavým křikem se zhroutil. Z narůžovělého masa trčely bílé úlomky kostí. Chlapec se svíjel a klel. Jeho roztřesení druhové se schovávali za svou napůl vytaženou lodí.

Loveday se zhluboka nadechl. Pak uchopil Pismira za paži a rázně promluvil.

„Dobrá,“ řekl. „Uděláme to. Ale nejdřív se podíváme, co je tam nahoře. Jdi se Skotem. Vezměte Tebba a Thorpa. Podívejte se, kolik jich tam je. Jestli to půjde, zkus je donutit, aby trochu poskakovali. Pokud ne, pošlete jednoho muže zpět a zavolejte o posily. Pak počkejte na nás ostatní.“

Pismire souhlasně přikývl. Loveday se rozhlédl po své družině. Provedl rychlý výpočet. „Vezměte s sebou i Otce.“

Otec si naposledy lokl z Lovedayovy láhve, odhodil ji a vycenil zahnědlé zuby v krvežíznivém úšklebku.

Pismire povytáhl obočí. Dříve Otci věřil, ale v posledních letech jeho víra ochabla. Podíval se na starého kněze. „Šklebíš se jako pekelná tlama.“

„Abych ti připomněl tvé hříchy,“ opáčil Otec.

Tebbe a Thorp si zkontrolovali brašny se šípy. Nejmladší lučištník Romford zatahal Lovedaye za rukáv. „Já půjdu taky.“

„Zůstaneš tady, chlapče,“ odmítl Loveday. „Po pláži na nás mohou přijít Francouzi. Potřebujeme alespoň jednoho lučištníka, aby nás kryl.“

Romford se zatvářil vzdorovitě, ale neprotestoval.

Na pláži stále ještě křičel chlapec s roztříštěnou nohou.

Loveday se odvrátil od zvuku a kývl na Pismira. „Bůh vás provázej,“ řekl. „A hleďte se všichni vrátit. Nezapomeňte, co Kapitán…“

Pismire protočil oči. Nestál o to, aby mu někdo připomínal Kapitána, stejně jako nestál o to, aby se staral o Otce. „Pojďme,“ vybídl ostatní. Pětice mužů počkala na přestávku v ostřelování; pak poklusem vyrazili podél srázu směrem k úzké stezce.

Zbytek Psů přihlížel. Loveday si přejel rukou po hlavě a vymačkal vodu z řídkých rozcuchaných vlasů a vousů. Podíval se na skály, kde se kryli Velšané.

Bratry nebylo nikde vidět.

*

Pismire vedl skupinu nahoru po strmé stezce. Plazili se po břiše jako hadi a využívali k úkrytu vysokou trávu. Pro Pismira bylo schovávání snadné. Malý, zavalitý a mrštný, s tmavými vlasy zastřiženými těsně u hlavy, byl nejmenším ze Psů; od svých dvanácti už příliš nevyrostl.

Děti ve vesnici ho pojmenovaly slovem, které používaly pro drobné kousavé mravence, kteří je trápili, když si o svátcích všichni hráli na polích. Svým temperamentem a velikostí byl úplně stejný jako ti nepatrní tvorové: sotva byste si ho všimli – dokud do vás nezabořil své ostré čelisti.

Blížili se k vrcholu cesty. Bylo jasné, že Pismirův odhad byl správný. Písečná, křovím zarostlá stezka je vedla kolem dokola až na vrchol srázu. Zůstali stát přikrčení. Když ale opatrně nadzvedli hlavu, mohli se rozhlédnout po okolí. Přesto však nemohli v první chvíli uvěřit tomu, co uviděli.

Pismire si byl jistý – podle množství vrhaných balvanů a vystřelených šípů, kterému musela čelit první vlna vyloďovacích plavidel –, že tu naleznou velký tábor obránců v modro-zlaté livreji francouzského krále Filipa: rytíře třímající kopí, zbrojnoše mávající meči a řady kušníků připravených sestřelit každého, kdo bude natolik pošetilý, aby udělal to, co teď oni, tedy vystrčil hlavu. Před sebou však měli převážně prázdná pole.

Jedinou viditelnou obranu představovala skupina mužů asi tři sta kroků napravo od nich, která obsluhovala tři malé katapulty a desítku kuší. Všichni měli na sobě jen lehkou zbroj – žádné silné kovové pláty. Oblečením připomínali Psy: pláště z odolného sukna nebo kůže vycpané koňskými žíněmi a pár drátěných košil. Několik střelců mělo jednoduché otevřené helmice bez hledí.

Mají výhodu postavení, uvědomil si Pismire. Ale byly jich sotva dva tucty, všichni špatně připraveni na boj na jinou než velkou vzdálenost.

Pismire se podíval na Skota. Bojovali společně dost dlouho na to, aby věděli, že si oba myslí totéž.

„Přinutíme je tancovat,“ řekl Skot. Za nimi se Otec sám pro sebe chichotal a boky se zavrtával do hrubého písku na cestě. Tebbe a Thorp čekali na pokyny.

Pismire je mlčky pobídl dopředu – směrem mezi trsy trnitých keřů obsypaných drobnými žlutými květy, které chránily hluboké rokliny na vrcholku útesu. Poslal lučištníky doprava, podél linie srázu. Spolu se Skotem a Otcem se plížili doleva, ke stezce, po které přišli Francouzi; tráva tam byla udusaná podrážkami bot a tíhou vláčených katapultů.

Schoulili se v prohlubni. Pismire sledoval, jak Tebbe a Thorp vklouzli na své pozice. Na několik vteřin se zastavil a nabral dech. Z pláže pod nimi se ozvaly výkřiky – mužské hlasy připomínající skřeky rozzuřených racků.

Začal padat drobný déšť. Po drsné mořské sprše byl teplý a osvěžující. Kapičky vody zachycovaly světlo vycházejícího slunce a vytvářely ve vzduchu střípky jasných barev.

Pismire mávl na lučištníky. Pak s uspokojením sledoval, jak začali střílet.

Tebbe a Thorp se narodili ve vesnicích na ostrově Foulness u pobřeží Essexu; mlhy, loupeživé nájezdy a nelítostné východní větry zde vychovávaly tvrdé muže a každý chlapec vyrůstal s lukem v ruce.

Nyní, chráněni krajinou a svou polohou, byli ve svém živlu. Obratem se postavili, nasadili šíp, natáhli, zamířili a vystřelili – hladce a s přízračnou rychlostí.

Nejdříve zacílili na vojáky, kteří táhli katapulty. Tebbe vystřelil jako první a jeho šíp proletěl o dlaň výš a zasvištěl nad Francouzovou hlavou. Thorp při míření využil dráhu Tebbovy střely. První šíp vyslal přímo do hrudi. Muž odletěl dozadu, jako by ho do srdce kopla mula. Ležel na zemi a bezmocně sebou škubal.

Thorp se shýbl a Tebbe se nad ním vzpřímil, nasadil šíp a znovu vystřelil. Francouzi se v panice rozhlíželi kolem sebe, snažili se odhalit pozici střelců, ale Essexané byli příliš rychlí. Tebbe si vzal na mušku druhého muže u katapultu, šíp mu prorazil oko a zaryl se hluboko do hlavy.

Dva mrtví, pomyslel si Pismire. Teď začíná tanec.

Když Thorp a Tebbe vyslali další dvě střely, dvakrát minuli a pak dvakrát zasáhli téhož střelce do stehna a břicha, Francouzi ztratili hlavu úplně. Ostřelování pláže ustalo a všichni o překot hledali úkryt.

Jeden střelec se kryl za katapultem. Tebbe sledoval, jak natahuje tětivu, a pak trpělivě čekal, až vzhlédne nad dřevěný rám kuše, aby zaměřil cíl. V kratičkém okamžiku, kdy se protivník zklidnil a zamířil, Tebbe vystřelil v rychlém sledu dva šípy. Druhý rozťal muži hrudní kost a ten se skácel k zemi s chraplavým zasténáním.

Thorp se vzápětí postavil a také dvakrát vystřelil. Zasáhl do krku jednoho z Francouzů, který se zoufale snažil dostat do bezpečí. Druhý šíp se odrazil od přilby dalšího střelce.

Francouzi křičeli jeden na druhého.

Pismire, Skot a Otec si vyměnili úsměvy.

Každou chvíli…

Jako první se rozběhl mladý střelec se zplihlými vlasy a sotva ochmýřenou tváří. Pádil pryč od okraje útesu a v běhu odhodil zbraň.

Pismire poklepal Skotovi na rameno.

Mladík se řítil směrem k nim. Obrovský Skot stáhl nohy pod tělo, přikrčil se a natočil jako pes dráždící medvěda.

Střelec si ho vůbec nevšiml. Jak běžel, Skot vyskočil a plnou vahou mu vrazil pravým ramenem do žeber a srazil ho na bok. Jediným hladkým pohybem otočil chlapce tváří k zemi, klekl mu na záda, zaklesl paži kolem jeho hlavy a narovnal se.

Zlomení vazu připomínalo prasknutí suché větvičky. Chlapcovo tělo sebou škublo a zazmítalo se jako ulovená ryba. Skot se postavil, aniž myslel na krytí, a divoce zařval.

Další tři Francouzi, kteří také utíkali před Tebbovými a Thorpovými šípy, se prudce zastavili. Podívali se na Skota, pak jeden na druhého a rozprchli se do tří směrů, zmateně běželi po útesu ve snaze uniknout obrovitému rudovlasému monstru před nimi.

Pismire vyskočil a dal se do pronásledování. Hnal se přes nerovnou písečnou louku a pozvolna doháněl postaršího muže. Ten se napůl otočil s napřaženou rukou ve snaze ho odrazit, ale Pismire se na něj vrhl, strhl ho na zem, vytáhl dýku a čtyřikrát nebo pětkrát ho bodl do hrudi. Pak se postavil, zhluboka vtáhl vzduch a rozhlédl se. Skot bušil pěstmi do obličeje dalšího Francouze.

O kus dál našel Otec tělo střelce zasaženého šípem do břicha. Ohýbal šíp dopředu a dozadu a maniakálně se smál mužovým výkřikům.

Tebbe a Thorp pokračovali ve střelbě. Jeden z prchajících teď poskakoval po kopci s hrotem Thorpova šípu zabodnutým do zadku. Tebbe zasekl šíp do páteře dalšího muže a zaujatě sledoval, jak se bezvládně skládá k zemi, když mu nohy náhle vypověděly službu.

Pismire si také všiml, že na Francouze létají šípy z jiného směru. Nahoře na stezce se znovu objevili velšští bratři, kteří je předtím dopravili ke břehu. Stáli vedle sebe a nehlučně vypouštěli šípy, stejně neteční, jako by stříleli kachny na mlýnském rybníku.

Pismire si dřepl a dovolil si malý úsměv. Lučištníci mohou tuhle práci dokončit. Ucítil těžký dupot Skotových nohou, jak se k němu hromotluk blížil.

„Pět mužů proti dvěma tuctům,“ poznamenal Skot. „Kdy jsme to měli tak snadné?“

Pismire přikývl. „Ale kde je zbytek?“

Skot pokrčil rameny. Na tváři měl rozmazanou krev. Mísila se s dešťovou vodou a potem a kapala mu z konečků zrzavých vousů.

„Zdá se, že žádný zbytek není.“

Zanechali lučištníky a Otce jejich zábavě a vrátili se na stezku vedoucí z pláže. Loveday, Millstone a Romford v písku sbírali naplavené dřevo na oheň.

Na půl míle od břehu se přibližovala anglická flotila a každým okamžikem rostla – obrovská, vrzající masa plavidel všeho druhu, od velkých nákladních lodí až po menší čluny.

Nad nimi se třepotala pestrobarevná duha heraldických vlajek a praporců a rozjasňovala jednotvárnou šeď ranní oblohy. Z jejich středu vyrazila ke břehu galéra poháněná dvanácti páry vesel. Na stěžni vlál královský prapor s erbem o čtyřech polích se lvy a liliemi.

Psi stáli, ztěžka oddechovali a z hlav jim stoupala pára.

„Loď krále Eduarda,“ řekl Pismire. „Náš vážený panovník přišel o všechnu zábavu.“

„

2

Když [anglická flotila] seřazena byla a u břehu kotvila, tu sešel král ze své lodi. Sotva se však jeho noha země dotekla, klopýtl a padl tak těžce, až krev z chřípí vytryskla…

[I pravil:] „Toť pro mě znamení nadevše dobré. Zjevným činí, že tato země touží mě v náručí obejmouti.“

Kronika Jeana Froissarta

Psi se utábořili na pláži. Tři angličtí lučištníci a Skot vykládali člun, zatímco Millstone a Otec stavěli provizorní větrnou zábranu z naolejovaných kůží a vesel. Pak se pod ní usadili, natáhli nohy k ohni z naplaveného dřeva a snažili se usušit promočené oblečení. Mlčenliví Velšané si opodál rozdělali vlastní oheň. Plameny vydávaly příjemný slaný kouř, který Lovedaye lehce škrábal v krku.

Pohodlně se usadil a vytáhl z tlumoku malou figurku, kterou vyřezával z kusu volské kosti. Této dovednosti se naučil v dětství a rád se v ní cvičil, aby si naklonil štěstěnu a udržel zručnost. Za ta léta jich vyrobil stovky. Obvykle je rozdával.

Nejmladší lučištník Romford na něj upřel zvědavý pohled.

„Kdo je to?“ zeptal se.

Loveday se usmál – ten chlapec měl skutečně postřeh lukostřelce. Řezba nebyla větší než jeho palec, přesto mládenec i přes kouř z ohně rozeznal, že se jedná o postavu. „Je to světice,“ řekl. „Žena. Myslím. Možná svatá Marta.“

„A to je kdo?“

Loveday pokrčil rameny. „Udělala něco pro Krista. Nemůžu si vzpomenout co. Jen rád vyřezávám. Je to zvyk.“

Romford přikývl, jako by rozuměl.

Příliv byl teď už hodně daleko. Ustupující vody obnažily zbrázděný písek a mělké tůňky, které v odpoledním slunci připomínaly leštěné sklo. V místech, kde muži padli v boji o obsazení pláže, byly nyní tmavé skvrny. Těla odtáhli nohama napřed, aby jim kněží požehnali a jejich spolubojovníci je pak pohřbili. Loveday si vzpomněl na Psy, které v průběhu let ukládal do země. „Bezruký“ Peter s hřívou bílých vlasů. Garvie. Žid Wiseman.

A vzpomněl si i na toho, kdo zůstal nepohřben. Kapitán.

Raději ty myšlenky a tváře vypudil z mysli. Věděl, že ostatní Psi považují za nešťastné mluvit o svých mrtvých. Obrátil pozornost zpět k pláži.

Stovky malých plavidel putovaly sem a tam. Veslaři se namáhali v příboji. Vykládali vojáky trpící mořskou nemocí – rytíře a zbrojnoše, velšské lučištníky a severské kopiníky i zástupy obyčejných pěšáků – venkovanů vybavených zbraněmi všeho druhu – krátkými meči a dýkami, palicemi a kyji, sekerami a kosami. Na obzoru se vynořovaly další nákladní lodě. Vypadalo to, že se celá Anglie rozhodla přemístit se na tento protáhlý, blátivý pruh písku. Hodinu za hodinou se pláž zaplňovala luky z jasanu, lísky, jilmu a tisu, truhlami se šípy a náhradními kusy zbroje, dlouhými smotanými lany a železnými řetězy, sudy s obilím, moukou, vepřovým masem, slanými rybami a pivem. Koně, po dnech na moři konečně vypuštění na pevninu, pobíhali kolem a řehtali. Honáci a kuchyňští pomocníci přiváželi na břeh živá zvířata pro královskou a šlechtickou kuchyni: uvnitř dřevěných klecí kdákaly slepice a kejhaly husy. Prasata se snažila utéct a chlapci, kteří je hlídali, vztekle kleli a tloukli je klacky po chlupatých bocích.

Nejvíce ze všeho se však pláž plnila muži. Stovky, tisíce mužů s přízvukem a dialekty ze všech koutů Anglie a Walesu. Někteří vlekli pytle; jiní cestovali nalehko, jako by právě vyšli z vesnice hledat ztracenou ovci. Někteří měli svěží tváře a byli plni údivu nad nepředstavitelnou skutečností, že vkročili do jiného království. Mnohem více jich mělo drsný, uštěpačný výraz potulných rváčů. Muži jako Psi, kteří se v životě prosadili pěstmi, důvtipem a zbraněmi. Někdy loupili, jindy bojovali v královských válkách.

Vždycky hledali práci. Vždycky připraveni se porvat.

„Mají zatraceně snadnější přistání než my.“ Pismire sledoval Lovedayův pohled a šťouchal klackem do žhavých uhlíků.

„Ále, mlč – užil sis to,“ řekl Skot, prohrábl si prsty vlasy a vousy a seškraboval malé strupy zaschlé špíny.

Pismire zavrčel. „Možná jo. Já nefňukám. Vlastně jestli to takhle bude pokračovat, nemám námitky. Po dnešku dostaneme zaplaceno za to, že tu zůstaneme ještě osmatřicet dní. Raději je strávím vyhráváním snadných bitek než se namáhat s těžkými.“ Žádný ze Psů nebyl v odpočítání dnů smlouvy přesnější než Pismire.

Otec si odfrkl. „Ti francouzští sráči se nechtějí zastavit a bojovat. Rozutekli se poschovávat svoje peníze a svoje dcery.“ Zkřivil tvář v oplzlém úšklebku. „Ať to zkusí. My je vyčmucháme.“ Přiložil si dva prsty ke rtům a vyplázl mezi ně jazyk.

Loveday zachytil Millstonův pohled. Kameník potřásl hlavou a zadíval se do plamenů. Takové řeči neměl rád. Loveday ho chápal: věděl, že Otec začíná představovat hrozbu. V dřívějších dobách byl svérázný kněz jedním z jejich nejlepších mužů. Když před patnácti lety opustil farnost zničenou hladomorem a zkorumpovanými biskupy a dal se dohromady se Psy z Essexu, poskytoval jim duchovní útěchu a občas pomáhal s prací. Býval tvrdý, chytrý a pohotový. Věk a pivo mu ale pomalu pronikly do srdce a pokřivily ho. Nyní to spíše vypadalo, že je nebezpečný všem ve svém okolí – přátelům i nepřátelům bez rozdílu.

Přesto však byl jedním z nich. A na tom podle Lovedaye záleželo víc než na všem ostatním.

Loveday cítil, jak se nálada přiostřuje, a změnil téma. „Ať je to, jak chce. Aspoň jsme nespadli hubou do písku.“

O něco dříve Psi pozorovali krále Eduarda a jeho velitele, jak procházejí vlastním rituálem vyloďování.

Galéra, která přivezla na břeh krále a jeho nejstaršího syna, prince z Walesu, byla elegantní a rychlá, poháněná statnými veslaři v královských livrejích. Když se však Eduard pokoušel přebrodit mělčinou k zemi, na kterou si dělal nárok, slavnostní okamžik se změnil ve frašku.

Za ním se vzedmula velká vlna, král ztratil na hladkých oblázcích rovnováhu a ztěžka upadl na zem. Královští rytíři ho rychle opět zvedli. Princ zůstal stát, zjevně pobavený. Od té doby se o tom mluvilo po celé pláži.

„Věřil bys, že ten pitomý sráč skončil s rozbitým nosem?“ zamumlal Skot. „Podle mě je to znamení.“

„Díkybohu se tě nikdo nezeptal,“ vyštěkl Pismire. „Aspoň ne v králově doslechu. Držel bych se od něj co nejdál. Stačí, aby se jen jednou podíval na ty tvoje zrzavý fousy, a dá tě pověsit.“

„Za co?“

„Za to, že jsi zasranej špinavej Skot, co si nemyl vlasy od časů Williama Wallace. Většina té vaší sebranky bojuje na straně Francouzů. Což z tebe dělá nepřítele hned, jak prvně otevřeš hubu.“

Loveday se ušklíbl. Pismire a Skot by v tom mohli pokračovat celý den. Často to dělali.

„A co jeho syn?“

To byl Romford. Loveday se znovu podíval na nejmladšího člena Psů. Šestnáctiletý Romford byl štíhlý a svalnatý – bílé zuby stále zdravé a všechny na svém místě, řídké chomáčky měkkých žlutých vousů pod výraznými lícními kostmi. Obvykle plachý a rozpačitý, ale Loveday ho ještě neviděl panikařit nebo si dělat starosti. Nyní seděl vedle Millstona – tvořili spolu podivnou dvojici: zarostlý kameník s pletí tmavou jako Saracén a s tuhými černými vlasy zkroucenými v drobných kudrnách. Vedle něj vypadal Romford jako anděl.

„Princ se narodil ve stejném roce jako ty, ne?“ zeptal se Loveday.

„Ano,“ přisvědčil Romford hrdě. „A teď je z něj rytíř. Pasovaný na pláži při svém prvním tažení: Sir Eduard, princ z Walesu.“

„A co to dělá z tebe?“ rýpl si Otec.

„Já? Já jsem princ Kňoural¹.“ Romford rukama napodobil výstřel z luku.

Pomyslný šíp proletěl přímo do Otcova srdce.

Otec si zakryl nosní dírku, vyfoukl do písku hrudku lepkavého hnědého hlenu a utřel si nos rukávem.

„Jestli sníš o tom, že mě zastřelíš, chlapče, tak tě uškrtím ve spánku,“ prohlásil.

Romford se usmál, ale neodpověděl. Tebbe a Thorp se ušklíbli. Otec se zaškaredil.

Na pláži, odněkud z blízkosti královských pavilonů, zazněl krátký zvuk trubek. Loveday se postavil se na nohy. Vrátil figurku svaté Marty do tlumoku, zabalil nůž a kývl na Millstona. „Je načase, abychom převzali rozkazy. Měli bychom najít sira Roberta.“

*

Najít ten správný pavilon jim zabralo nějaký čas, protože pláž byla nejméně dvě míle dlouhá a přeplněná vojáky. Odpolední mrholení ustalo a písek nyní prohřívalo slunce. Někteří muži pokračovali ve vyloďování a vynášení zásob, další se usadili k bujarému popíjení a zpěvu, aby oslavili bezpečné vyváznutí z nástrah moře. Předháněli se, jaká dobrodružství zažijí a jaké hrozby čekají Francouze.

Loveday a Millstone se mezi nimi proplétali. Překračovali malé pramínky moči stékající z písečných dun a uhýbali před královskými důstojníky, kteří se snažili přimět nečinně posedávající muže k odnášení nákladu.

Pavilon nejprve minuli a museli jít kus zpátky. Když konečně dorazili, zjistili, že schůzka už začala. Nenápadně se vmísili do skupiny asi dvou tuctů mužů shromážděných kolem tělnatého rytíře z Essexu, jehož nabídku na mzdu pro zdatné a zkušené bojovníky všichni přijali už ve vzrušených měsících na počátku jara, kdy byly oznámeny královy invazní plány.

Hlas sira Roberta jednotvárně drnčel. Tučné tváře měl zbarvené do fialova přemírou pití. Pokroucený nos se mu při řeči třásl a malá prasečí očka rychle mžikala. „Co vám musím zdůraznit ze všeho nejvíc,“ učinil záměrnou pauzu, „je to, že podle královského nařízení se nesmí drancovat ani špatně zacházet s prostým lidem této země. Na tom závisí váš čtyřicetidenní plat. Král sem přišel uplatnit své právo na francouzskou korunu, kterou si nezákonně uzurpoval jeho falešný bratránek Filip. Což znamená, že zdejší lidé jsou královými poddanými a my jsme zde proto, abychom je osvobodili, ne abychom je týrali. Král se v této záležitosti vyjádřil velmi jasně. Takže to znamená, že…“

Loveday se zhluboka nadechl. Podle toho, co viděl na tvářích ostatních mužů, se všichni nudili a byli neklidní.

Vedle Millstona se někdo ozval. Vytáhlý, hubený muž, snad o deset let mladší než Loveday, s vlasy a obočím v barvě písku a protáhlým obličejem, na kterém vynikal štětinatý knír. V jeho očích se zračila arogance. „Je tohle válka, nebo není? Přišli jsme sem bojovat? Nebo poslouchat, jak se lidé zpovídají ze svých hříchů, utírat jim zadky a nabízet, že jim pomůžeme sklidit úrodu?“ Mluvil s výrazným přízvukem, byl zřejmě odněkud z východní Anglie. „Dneska ráno jste nám říkal, abychom jim do zadků narvali oštěpy a jejich ženám uřízli kozy.“

Ostatní muži šoupali nohama v písku. Tváře sira Roberta potemněly z fialové na půlnoční modrou. „Král se vyjádřil zcela jasně,“ zopakoval. „Vskutku velmi jasně. Toto jsou…“

Millstone zíral přímo na vytáhlého Východoangličana.

„Jeho poddaní,“ pokračoval Východoangličan. „A jeho nařízení. Slyšeli jsme vás. Řeknu svým mužům, aby použili násady kopí jako dřevo na otop a začali trhat luční kvítí na kytice.“

Sir Robert se snažil tu drzost ignorovat. „Zůstaneme na pláži, dokud nebudou lodě vyloženy. Jeho Milost král bude mít základnu v La Hougue. Je tam pěkné sídlo, vhodné pro jeho záměry.“ Mávl paží směrem k místu, odkud předtím Psi zahnali muže s katapulty. „Já sám očekávám, že budu pravidelně v jeho blízkosti, protože jsem samozřejmě jedním z jeho nejdůvěrnějších poradců.“

Millstone stále zíral na Východoangličana. Tvrdě. Neochvějně.

Nebylo možné, aby to Východoangličan neviděl. A po několika vteřinách se k Millstonovi otočil. Byl téměř o hlavu vyšší než podsaditý, ramenatý kameník. Změřil si ho nasupeným pohledem. „Na co, kurva, čumíš?“

Millstone se nepohnul. Ani nemrkl. Nepromluvil. Jen dál zíral.

Sir Robert se zvolna odmlčel, když si uvědomil, že se ve skupině cosi odehrává. „Muži, já – vskutku, žádám vás – mohli byste…“

Nikdo si ho nevšímal. Východoangličan opakoval. Pomalu. S vrčením. „Kurva, na co čumíš?“

Millstonův pohled nezakolísal. Loveday se vedle něho pomalu napjal. Nůž měl v tlumoku. Svůj krátký meč odložil u ohniště. Pomalu zatínal pěsti podél boků. Další Východoangličan s vypálenou jizvou ve tvaru písmene M² na čele udělal krok dopředu, takže stál také proti Millstonovi.

Nikdo jiný ze skupiny se nepohnul.

„Muži, musím vás naléhavě požádat…“ opakoval sir Robert.

Pak Millstone promluvil. Klidně a rozvážně. „Snažím se poslouchat sira Roberta. Doufal jsem, že vydržíš být zticha.“

Východoangličan se sklonil a přiblížil obličej těsně k Millstonovu. Jejich nosy se téměř dotýkaly. Zašklebil se. „A já jsem doufal, že bys mohl později přijít k našemu ohni a vykouřit každému z mých chlapů pinďoura. Až to budeš dělat, obleč si nějaké pěkné šaty.“

Millstone se mírně usmál. „Myslím, že jsem pro tebe trochu starý.“

Loveday zatajil dech. Východoangličanovi se na tváři objevil zvláštní výraz. A Loveday pochopil, co se chystá udělat. Muž ustoupil pravou nohou dozadu a nepatrně zaklonil hlavu. Millstone to viděl také.

Ve chvíli, kdy se dlouhán rozhodl vyrazit čelem dopředu a udeřit Millstona do nosu, podsaditý kameník, nečekaně lehkonohý, se otočil na patě, uhnul stranou a ustoupil mu z cesty.

Hybnost úderu vynesla útočníka dopředu. Ztratil rovnováhu a skácel se po hlavě do písku. Zbylí muži zařvali smíchy a začali tleskat.

Východoangličanův kumpán s cejchem na čele přesunul ruku k opasku. Loveday rychle vykročil a položil mu ruku na hruď. „Ne.“

Povalený muž se zvedal s výrazem čirého vzteku. Z nosu mu stékala krev a barvila mu knír do ruda.

Millstone se na něj usmál. „Nejdřív král,“ poznamenal klidně. „A teď ty.“

Nesouvisle vykřikující sir Robert se mezitím namáhavě protlačil mezi nimi, následován jedním ze svých zbrojnošů. Zbrojnoš měl na sobě jen vatovaný kabátec bez brnění. Působil však natolik velitelsky, že Millstone a Loveday ustoupili o dva kroky dozadu; Východoangličan s poznačenou tváří se vytratil a dlouhán zůstal sedět na písku a nepokoušel se pokračovat ve sporu.

„Shawe,“ tvář sira Roberta nyní zbělela vztekem. „Co to má znamenat?“

Shaw zlostně šlehl pohledem po Millstonovi. „Nic, sire Roberte,“ zamumlal.

Sir Robert ztěžka dýchal nosem. „Přesně tak. Nic.“ Otočil se k Millstonovi a Lovedayovi. „A vy, muži z Essexu…“

Millstone omluvně zvedl ruce.

„Nechtěli jsme dělat potíže, pane,“ řekl rychle Loveday. Natáhl ruku k Shawovi, aby mu pomohl vstát. Shaw se na ni jen podíval. Vyplivl chuchvalec krvavých hlenů, který se zachytil v písku a scvrkl se. Loveday ruku stáhl.

Sir Robert se rozhlédl po celé skupině. „Tento druh násilností nebude tolerován ani opakován.“ Odkašlal si a smetl z kabátce pár zrnek písku. Se zafuněním navázal na předešlý projev.

„La Hougue je v tuto chvíli zabezpečena a ubytování pro krále připraveno. Před západem slunce dostanete všichni pivo a vepřové maso. Prý má být opravdu vynikající.“

Ozvalo se několik tlumených uchechtnutí.

„Mezitím postavíme tábor,“ pokračoval sir Robert. „Zapamatujte si: jsme tu, abychom chránili královy věrné poddané. Bůh vám žehnej, muži. Za dva dny se zde znovu sejdeme, hned po ranní mši. Prozatím vám přeji dobrou noc.“

Poté opustil skupinu a zamířil zpět ke svému stanu. Millstone a Loveday pomalu vycouvali a znovu prošli přeplněnou pláží k místu, kde Psi rozdělali vlastní oheň.

„Co to mělo být?“ zeptal se Loveday. Millstone zíral přímo před sebe. Loveday do něj šťouchl. „Tak co?“

Millstone pokrčil rameny a lehce potřásl hlavou. „Já nevím. Něco se mi na něm nezdálo.“

„Co? Proč? Kdo je to?“

„Nedokážu to říct přesně,“ zamumlal Millstone. „Možná se mýlím. Byl to jen pocit. Nic víc. Ale teď už to víme.“

„Co víme?“

„Co můžeme očekávat.“

*

Za soumraku nad nimi začaly probleskovat první plameny.

Skot se ujal vaření, ohříval sušené fazole a bylinky v pivu, aby vznikla hustá kaše, a opékal kus soleného vepřového masa, které Tebbe a Thorp přinesli ze zásobárny na druhém konci pláže. Velšané pochytali několik krabů a vařili je zaživa v mořské vodě.

Po celé pláži připravovali muži u ohňů podobná jídla. Podél břehu cválali rytíři na koních, aby se zvířata uvolnila po dlouhé cestě na lodi. Noc byla teplá a vlahá. Od moře vanul lehký vánek, který příjemně osvěžoval vzduch a rozháněl zápach velkého množství lidí a zvířat.

Pak ale nahoře za kopci začaly hořet domy. Objevily se tři, možná čtyři sloupy kouře, stoupající vzhůru v mastných černých spirálách. Hořící došky, vykašlávající měsíce nahromaděné špíny, která ucpala střešní slámu.

Loveday se díval do zapadajícího slunce. „Zřejmě ne všichni dostali královu zprávu,“ poznamenal.

Pismire stál vedle něj a předloktím si stínil oči. „Určitě ji dostali. Jen je jim to úplně jedno.“

Když se konečně usadili k jídlu, byla skoro tma a kolem planuly pochodně. Psi zůstávali mlčky. Loveday vnímal stoupající napětí. Muži ochutnali krev a pocítili vzrušení z blízkosti smrti. Někteří z nich chtěli víc. Otec kreslil špičkou dýky do písku pěticípé hvězdice. Millstone a Skot nezvedali hlavu od svých dřevěných misek s fazolemi. Pismire zíral do ohniště a Romford nejistě pokukoval z jednoho na druhého.

Loveday promluvil první, aby nemusel mluvit nikdo jiný. „Dnes v noci táboříme tady. To nejsou rozkazy krále ani sira Roberta, ale moje. Máme před sebou dlouhou cestu do Paříže a na ní si toho určitě užijeme víc než dost.“

Otec tvrdě zabodl dýku do písku. S nezřetelným mumláním se odtáhl k místu, kde měl vyhrabanou prohlubeň na spaní, a omotal si deku kolem ramen.

Loveday ho ignoroval. „Francouzi možná dnes v noci přijdou znovu. Spíše ne, ale stejně bychom měli být připraveni. A nejde jen o Francouze.“ Podíval se na Millstona, ale raději nezmínil Shawa a další Východoangličany. Jen určil pořadí hlídek. „První směna Millstone a Romford. Druhá směna Tebbe a Thorp. Třetí Pismire a Otec. Pismire, vzbuď mě před svítáním.“

Pak zopakoval, jako by to bylo třeba říkat znovu. „Dnes v noci se utáboříme tady.“

Spáči se natáhli na svá písečná lůžka. Brzy většina z nich chrápala. Romford a Millstone zůstali sedět u ohně, Kameník vyprávěl chlapci nějaký starý příběh svým tichým a jemným hlasem. Dva ze Psů však chyběli.

Velšští bratři byli pryč. Zůstala po nich jen hromádka rozbitých krabích krunýřů.

*

Těsně před svítáním Pismire Lovedayem zatřásl a probudil ho ze snu.

Loveday byl rád, že ho z něj někdo násilím vytrhl. Zúčastnil se pohřbu na královském dvoře a stál mezi truchlícími, když kolem nesli na márách malou rakev položenou na ramenou šesti plačících žen.

První mezi všemi byl král, oči černé a prázdné, z nosu mu kapala krev. Byl to děsivý pohled. A co hůř, Loveday věděl, že žena v rakvi je matkou těch šesti žen. A že je to také někdo, koho miloval.

Někdo, na koho nechtěl myslet. Jejíž jméno už nevyslovoval.

Ne tady, ne teď. Už nikdy.

A tak se Loveday posadil, vděčně poplácal Pismira po paži a protáhl si záda ztuhlá dlouhým ležením na zemi. Pismire se mezitím uložil ke spánku. Otec, který s ním byl na předchozí hlídce, už tiše chrápal.

Loveday přešel k ohništi. Jemně foukl do žhavých uhlíků, aby zkontroloval, zda ještě stále doutnají, a pak se vydal po pláži a hledal cokoli, co by mohlo posloužit k oživení ohně.

Po několika krocích však spatřil šest nebo sedm svazků nasekaných kusů dřeva, naskládaných vedle výstroje Psů.

Chvíli na ně zíral.

Ještě nikdy neslyšel, že by královští ubytovatelé rozdávali dříví na oheň. Od vojáků se očekávalo, že se o tohle postarají sami. Podíval se na Pismira a Otce, oba spící tak tvrdě, jako by to byl jejich první noční odpočinek.

Domy nad kopci, které včera večer hořely, se teď daly rozeznat jen podle malých spirál stoupajícího dýmu. Loveday přemýšlel, odkud se tu ty svazky klacků vzaly – čí ruce je posekaly a svázaly – a čí ruce je přinesly do tábora Psů z Essexu, zatímco on ležel a snil o nemrtvých ženách v rakvích.

Někdo neuposlechl jeho rozkazů. V útrobách se mu nakrátko vzedmul vztek. Měl by to dříví hodit do moře.

Ale neudělal to. Ranní vzduch byl štiplavý a Loveday věděl, že mu brzy bude zima a dostane hlad. Zvedl jeden svazek a nožem přeřízl vázací motouz. Dřevo bylo dobré – nasekané z vysušených polen a rozštípané na tenké, rovnoměrné kusy. Žádná kůra. Nic mokrého. Nic shnilého.

Loveday postavil nad doutnajícími uhlíky malou pyramidu, klekl si vedle ní a opatrně foukal, dokud oheň znovu nevyšlehl. Foukal dál – jemným proudem vzduchu, který postupně plameni dodával nový život. Pak po troškách přikládal další klacky. Loveday přivlekl dva trámky ukořistěné z vraku, který jim poskytl úkryt, když obsadili pláž. Zakrátko se oheň s praskotem naplno rozhořel.

Loveday se usadil co nejblíž, přitáhl si kolem ramen deku a rozhlédl se po skupině spících Angličanů – a dvou Velšanů, kteří se konečně vrátili. Sledoval je a s úlevou usoudil, že to museli být oni, kdo ukradl dřevo na oheň.

Tento závěr ho uklidnil. Nepochopili jeho rozkazy. Udělali to, co podle nich bylo dobré pro všechny. Loveday vytáhl figurku svaté Marty a nožem začal jemně škrábat po povrchu, aby lépe zformoval pravou ruku světice.

Při práci vzpomínal na své první tažení. Divoké skotské nížiny. Tehdy také vtrhli na pláž v zátoce u místa, kterému se říkalo Kinghorn. Šlo o mnohem menší záležitost, vybavil si Loveday. Byl jedním z pěšáků, kteří se s hlasitým křikem řítili od moře pod ochranou střel z dlouhých luků.

Podíval se na Skota, který teď ležel na druhé straně ohniště a tiše oddechoval do špinavého hnízda zacuchaných vousů. Oba toho dne bojovali na opačných stranách, i když to zjistili až mnohem později. Loveday nechal tu vzpomínku, aby ho krátce zaplavila. Obrovské množství mužů namačkaných na jednom místě. Všudypřítomný zápach, když zocelení válečníci před bitvou ulevovali svým útrobám přímo na místě, protože kvůli nervozitě ztratili poslední zbytky zábran. Pak hromadný útok za ohlušujícího troubení polnic. Drtivá nezvladatelná tlačenice. Smrtící hvízdání střel z dlouhých luků nad nimi. Ržání koní, probodaných tak, že připomínali ježky. Přetlačování a kymácení, když se obě vojska srazila. Muži tísnění tak, že se nedokázali rozmáchnout mečem nebo kyjem.

A nade vším divoká zvířecí energie, která každého bojovníka vrhala vpřed, do první linie – šílená touha propojit zbraň s masem. Zbavit života. Zabíjet. A přežít. Strašlivé poslední chvíle boje, kdy skotští rytíři začali padat jeden přes druhého a jejich koně pod sebou drtili bezvládná těla mužů v brnění.

Byla to Lovedayova první bitva. Nikomu nezasadil jedinou ránu. Ale odešel z ní ve stavu extáze.

Od té doby zažil ještě mnoho dalších bitev. Každá probíhala jinak, ale všechny se něčím podobaly té první. A všem předcházelo to, co je čekalo teď. Pochod. Dlouhé úseky nudy. Vaření, rozdělávání ohně. Plenění měst. Napadání civilistů. Krádeže jídla. Přijímání rozkazů od idiotů, jako byl sir Robert, poslední z dlouhé linie essexských rytířů tohoto jména; jejich jediným cílem bylo platit podřadnějším mužům za práci v jejich službách a za nasazování životů ve válkách v naději, že si rod Le Straunge získá přízeň velkých lordů a králů.

Táborový oheň praskal. Jeden z trámků, které Loveday přihodil do ohně, se rozlomil. Plameny poskočily.

Loveday posbíral pár třísek a začal dříví přerovnávat, aby lépe hořelo. Pomalu se rozednívalo. První denní světlo mělo jasný, čistý lesk a teplo stoupající z ohniště ho rozzářilo. Skrze chvějící se vzduch Loveday viděl schoulené postavy svých druhů. Romforda ležícího bez hnutí s pootevřenými ústy. Millstona, který si pro sebe tiše mumlal. A Otce, jenž se převalil na bok, jako by cítil, že se na něj Loveday dívá.

Otevřel oči a upřeně mu pohled vrátil.

Jeho ústa se stáhla do temného úsměvu. Pak na Lovedaye mrkl.

1 Prince of Wails – slovní hříčka. – pozn. překl.

2 Murderer – vrah. – pozn. překl.

3

Angličané, horliví činiti válku proti nepříteli, rozptýlili se po rozličných krajích země… A někteří dosáhli města

Barfleur, kdež hojnost skrytého bohatství nalezli…

O válečných skutcích Eduarda III.

Psi strávili den v zásobovacích stanech, které nyní lemovaly pláž.

Každý se zařadil do jednoho dlouhého zástupu čekajících, a díky tomu dokázali nashromáždit většinu toho, co jim chybělo. Tětivy a svazky šípů, náhradní hroty, malé pytlíky mouky, sušené fazole a hlavičky česneku, několik plátů slaniny a kulatý, kysele páchnoucí sýr, několik lopat a sekyrek – protože ty, které vydávali královští úředníci, byly nové s pevnými násadami z jasanového dřeva, zatímco Psi je měli už staré a otlučené – a tři smotané kotouče různě silných lan. Otec je nesmlouvavě vybral sám. Prohlásil, že do konce léta na nich pověsí nějakého Francouze.

Vyžádali si solidní čtyřkolový vůz, který sice nebyl nový, ale ve výborném stavu, s nedávno vyměněnými nápravami, dobře promazaný, tažený poklidným dlouhouchým oslem. Také si zabrali šest zdatných koní z velké ohrady na konci pláže.

Velšané Darys a Lyntyn se soustředili na výběr koní. Se zvířaty komunikovali na tiché, instinktivní úrovni, uklidňovali je dotykem a četli v jejich očích charakter, který ostatním zůstával skrytý. Loveday je pozoroval, jak šeptem mluví na zvířata i mezi sebou, když vybírali šestici přidělenou jejich družině. Nikdy předtím nic takového neviděl.

Odpoledne zaháleli. Loveday prozkoumával písečné plochy nad pláží, kde předtím stály katapulty. Když sešel dolů, zjistil, že Tebbe, Thorp a Romford se připojili ke skupině kentských lučištníků, kteří si před dunami postavili terče na cvičnou střelbu. Vycpali slámou zakrvácené kabátce a košile francouzských vojáků, které Psi zabili při vylodění. Teď je zabíjeli znovu.

Loveday obdivoval sílu a ladnost, s jakou lučištníci napínali své dlouhé luky. Nikdy se mu nepodařilo dobře střílet. Zatímco lučištníci trénovali, přistoupil k nim s úsměvem na tváři mladý pasáček prasat, pobízený skupinou rozjařených přátel. Loveday ho pozoroval, jak žádá jednohoz Kenťanů o střídání v lukostřelbě. Mladík nasadil šíp, ale tětivu dokázal natáhnout sotva do poloviny. Když šíp konečně vypustil, tuhá konopná tětiva mu tvrdě šlehla po vnitřní straně levé paže. Vyjekl a šíp odletěl stranou, zdaleka minul všechny terče. Jeho kamarádi vybuchli smíchy. Chlapec se šoural zpět k nim a potřásal hlavou.

Loveday se pro sebe usmál. Každý hlupák nebo dítě – dokonce i žena – by dokázal stisknout spoušť kuše. Ale dlouhý luk vyžadoval velkou sílu v ramenou a zádech, bystré oko, ovládání dechu, pevnou ruku a léta cvičení. Proto byl jednou z nejsmrtonosnějších zbraní na světě.

Proto král Eduard strávil rok najímáním tisíců lučištníků, jejich naloďováním a přepravou na tuto vzdálenou pláž – aby mu pomohli stát se vládcem dvou království namísto jednoho.

*

Následujícího rána, po další noci strávené na písku se Loveday a Millstone vrátili k pavilonu sira Roberta; našli ho mnohem snadněji, protože nyní kolem něj vlálo několik velkých praporců. Vlajky nesly barvy sira Roberta – ošklivou změť růžové, šedé, zelené a zlaté. Zavalitý rytíř se mužům vykolébal vstříc, oděn ve stejných odstínech – silný vlněný plášť se šikmými pruhy navlečený přes dlouhou vatovanou tuniku, zpola zakrytou drátěnou košilí bez rukávů. Oblečení vypadalo draze, ale bylo příliš teplé. Siru Robertovi už teď stékal pot ze spánků až na bradu.

Loveday se divil, jak může snášet takové nepohodlí. Očima hledal Východoangličany. Byli tam: Shaw stál na druhé straně skupiny – levou nosní dírku měl ucpanou kusem špinavého hnědého plátna. Zaškaredil se na Lovedaye, ale zůstal zticha, zcela se vyhnul Millstonovu pohledu a ani jednou nepřerušil sira Roberta během seznamování s očekávanými událostmi dnešního odpoledne.

Sir Robert nejprve objasnil uspořádání královské armády. Tvořily ji tři divize. „Král Eduard povede prostřední,“ prohlásil. „A tato divize se bude skládat převážně z členů jeho domácnosti. Zadní voj povede biskup z Durhamu.“

Loveday už předtím zahlédl biskupa na pláži. Cválal sem a tam na koni a zdravil své muže drsným poplácáváním po zádech. Měl u sebe palcát a často a hlasitě klel. Bylo těžké si představit, že může existovat někdo, kdo by se hodil na Božího služebníka méně než Otec.

„Předvoji bude velet princ z Walesu,“ pokračoval sir Robert. „Vzhledem k jeho mládí budou princi pomáhat nejctihodnější konstábl a maršál, hrabě z Northamptonu a hrabě z Warwicku. K nim budeme patřit i my.“ Skupinou projela vlna vzrušení. Dokonce i Shaw vypadal zaujatě. Jet v předvoji znamenalo nebezpečí. A nebezpečí znamenalo odměnu.

„Je tu patnáct tisíc mužů,“ řekl Loveday. „A lodě se stále vykládají, s každým přílivem. Jak dlouho bude trvat, než se ty oddíly dají dohromady?“

Sir Robert se usmál. „Dva dny? Možná tři. Ale nebudeme čekat, až se vesničané a ostatní chátra probudí a začnou zkoumat, kterým směrem mají jít. Jak už jsem řekl, patříme k předvoji. Tam bude při pochodu naše místo. Ale dnes máme před sebou jiný úkol. Naší povinností je vyjet ven a vyčistit oblast severně od tábora, aby se vojáci mohli nerušeně vydat na pochod – ať už na souši, nebo na moři.“

Sir Robert uhladil písek špičkou své drahé boty a načrtl jednoduchou mapu okolního terénu.

„Jsme tady… A tohle je útes… A tady je příjemné město známé jako Barfleur. Zatímco s vámi mluvím, míří tam anglické lodě. A ty francouzské trčí v tamějším přístavu. Naším dnešním úkolem, pokud nám Bůh dá sílu ho dokončit, je vydat se tam a zajistit, aby ty lodě odtud už nikdy nevypluly.“

*

Romford a Thorp se pokoušeli zapřáhnout k povozu hlučně hýkajícího osla. Psi se chystali vyrazit po cestě přes vrchol srázu. Už poránu bylo parno. Veškerý chlad a vlhkost deště, které je uvítaly během přistání, se teď ze vzduchu vypařily. Mouchy bzučely a štípaly, dráždily stejnou měrou muže i zvířata. Osel sklonil hlavu, zadupal a vycenil na Thorpa žluté zuby.

Velšané nečinně přihlíželi, jak rozzuřený Thorp vyrazil uříznout kus větve, kterou by zvíře přetáhl. Sotva odešel, přistoupil Lyntyn, vyšší z dvojice, k povozu. Položil oslovi uklidňující ruku na čumák, naklonil se k němu a cosi zpěvavě zamumlal.

Romford se ušklíbl. „Tohle si vezmu.“

*

*

*

*

Výkřik.

Hlas.