Vikingové

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Claudia Banck

Vikingové – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Claudia Banck, 2026

Translation © Jan Hlavička – heirs, 2020
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-3376-8

ISBN e-knihy 978-80-267-3377-5 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3384-3 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3385-0 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Kdo byli vikingové?

Vikinské období patří k nejdramatičtějším epochám světových dějin. Fascinovalo již soudobé kronikáře a středověké autory ság, kteří vytvořili mýtus svobodného a divokého Seveřana. Psali však i o sebevědomých ženách, skvostných lodích, o mečích, jejichž jména vzbuzovala hrůzu, a o plavbách do dalekých zemí. Co z toho je smyšlenka a co pravda?

Poklad vikinských mincí.

Seveřané takřka po tři staletí ovládali moře severní Evropy. Byli to nejlepší stavitelé člunů a nejsmělejší mořeplavci své doby. Jako piráti, dobyvatelé, obchodníci a objevitelé se plavili Severním a Baltským mořem a severním Atlantikem. Plenili pobřeží západní Evropy až po Gibraltar, podnikali nájezdy na severní Afriku a pronikali do Středozemního moře. Jako osadníci se usazovali v Anglii, Normandii, na Faerských ostrovech, Orknejích a Shetlandách, na Islandu a v Grónsku a skoro pět set let před Kolumbem dopluli k severoamerickým břehům. Jako obchodníci se plavili po trasách mezi Grónskem a Černým mořem. Na svých výpravách se dostali až do Bagdádu. V Konstantinopoli sloužili jako žoldnéři v proslulé varjažské gardě byzantských císařů. Domovem jim byl celý tehdy známý svět a nemálo z nich za to zaplatilo cenu nejvyšší. Na jednom švédském runovém kameni (Dalum, Västergötland) stojí: „Toki a jeho bratři vztyčili tento kámen na paměť svých bratří. Jeden zahynul na západě, ostatní na východě.“

Mezitím ti, kteří zůstávali doma ve Skandinávii, rolníci, rybáři a lovci, vytvářeli pro tyto plavby ekonomickou základnu. Bylo třeba obdělávat půdu, chystat zásoby na zimu a vyrábět zboží pro kupce. Lodě mohly vyplouvat, jen když se vytvořil přebytek. Život probíhal v osadách a dvorcích, jež mnozí za celý život neopustili. V minulých desetiletích se v četných publikacích, jakoby na obranu jejich cti, podotýkalo, že vikingové byli rovněž vynikající umělečtí řemeslníci a básníci. Nyní to už nepotřebují. Dnes je všeobecně známo, že vikingové byli víc než jen mořeplavci, kteří plenili a vypalovali kláštery.

Byli lepší než jejich pověst a nebyli horší nebo chtivější než jejich křesťanští současníci. Milovali slávu a bohatství. Jejich vášní byly cesty do dalekých zemí a pyšné lodi. Avšak základ jejich života představovala rodina. Byli to pozorní hostitelé a vážili si dobrých přátelských vztahů.

„Mlád byl jsem kdysi / a bloudil jsem sám / po cizích cestách. / Bohatým jsem si připadal, / když přítele jsem potkal. / Radostí je muž muži,“ praví se ve sbírce moudrostí Výroky Vysokého (Hávamál) ze Starší Eddy. V této skladbě lze najít řadu praktických rad pro každodenní život: ten, kdo má něco vyřídit, si musí přivstat. Není hanba si jít brzy lehnout. Nemá se přespříliš pít, přespříliš mluvit, ale udržovat přátelství a pěstovat je dary a vzájemnými návštěvami. Hosty je třeba uvítat, nabídnout jim hřejivý oheň, potravu a suché šatstvo, jakož i vodu k umytí a utěrku. Život se má vzít do rukou a v žádném případě se nesmí příliš mudrovat. Dále zde čteme: „Bloudi bez rozumu / po nocích bdí, / na každou maličkost myslí. / Když přijde ráno, / jsou rozespalí / a starostí je stále stejně,“ (strofa 23).

Vikingové byli zcela normální lidé, jejichž všední den se vyznačoval tvrdou prací, únavou a starostmi – zároveň ale také úžasnou činorodostí a radostí ze života.

Byli přesvědčeni, že „lépe je živému, třeba byl žebrák…“ (strofa 70).

Země na nejzazším severu

Nejstarší obyvatelé Skandinávie byli lovci a sběrači. Když asi před 12 000 lety skončila poslední doba ledová, postupně se stěhovali na sever do rozmrzajících končin. Žili v menších kmenech a rodinných svazech a živili se lovem zvěře, ryb a ptáků, sběrem bobulí a hub, zkrátka vším poživatelným. Asi kolem roku 3000 př. Kr. vytlačili kočovné lovce-sběrače lidé, kteří přešli na usedlý způsob života, klučili lesy, pěstovali obilí a především chovali dobytek.

Země Thúlé

První zprávy o Skandinávii jsou skrovné a matoucí. Řecký cestovatel Pýtheás z Massalie (dnešní Marseille) se mezi léty 350 a 320 př. Kr. vypravil prozkoumat do té doby zcela neznámý severozápad Evropy. Jeho podrobné vylíčení cesty severskými zeměmi Peri tú Ókeanú se dochovalo jen útržkovitě v díle pozdějších zeměpisců. Jediný doslovný citát uvádí řecký astronom Geminos z Rhodu (1. století př. Kr.): „Barbaři nám ukázali, kde slunce uléhá ke spánku…“ Veškeré další popisy jsou jen převyprávění a komentáře pozdějších autorů. Pýtheovu mimořádnou cestu zmiňují a na jeho líčení odkazují Strabón, Eratosthenés a Plinius Starší. Ze shromážděných dílků této skládačky však nelze složit kloudný celek, nestačí ani na rekonstrukci přesné trasy. Rovněž není zcela jisté, zda podnikl na sever jednu nebo více cest, zda se plavil na vlastní lodi nebo po etapách s místními mořeplavci. Cesta ho každopádně vedla do Anglie a k Hebridám. Popsal Řekům neznámý jev přílivu a odlivu a na britských ostrovech viděl těžbu cínu. Ze Skotska se plavil na sever. Po šesti dnech doplul do země Thúlé. Tam se zvedaly ledem pokryté sopky, ve vroucí vodě pluly kry, vedle toho všeho se táhla rosolovitá mořská bažina, jež nebyla z vody, vzduchu ani ledu. Těžko říct, kde se Thúlé nacházela – možná se jednalo o arktické oblasti Norska nebo o Island; uvažovalo se též o Shetlandách a Faerských ostrovech. S určitostí lze říci, že ležela na severním polárním kruhu nebo za ním, neboť podle Pýthea tam den v létě trval čtyřiadvacet hodin a v zimě nevycházelo slunce.

V první polovině 8. století uvedl anglosaský dějepisec Beda Ctihodný název Thúlé ve spojitosti s Islandem. Adam Brémský, který se odvolával jak na Pýthea, tak na Bedu, pak jako první Thúlé s Islandem ztotožnil: „Nyní se ona Thule jmenuje Island podle ledu, jenž spoutává oceán,“ (Činy biskupů hamburského kostela, IV, 36).

Jeden den plavby na sever od Thúlé spatřil tento řecký objevitel „líné a sražené moře“ – jde o výstižný popis plovoucích ledových ker. Přírodní jevy, o kterých psal – příliv a odliv, půlnoční slunce a plovoucí led –, se však jeho současníkům nezdály. Někteří Pýthea citovali skepticky a považovali jeho cestu za nepravděpodobnou, jeho pak přímo za lháře. Zeměpisec a dějepisec Strabón (asi 63 př. Kr. – 23 po Kr.) jej v Geografikách označil za „muže, jemuž nelze připisovat spolehlivost“. Jiní učenci, jako zeměpisec Eratosthenés (3. století př. Kr.) a astronom Hipparchos (2. století př. Kr.), jeho zprávě věřili. Právem, neboť mnohé Pýtheovy popisy odpovídají geologickým a geografickým jevům v Arktidě. Dnes je jasné, že Pýtheás byl přesný pozorovatel a velký průzkumník, jakkoli není jisté, zda jím popisovaná Thúlé skutečně existovala, nebo se jednalo pouze o topos pro nejzazší končiny světa.

Kry na jezeře Jökulsárlón na jihovýchodě Islandu, který byl dlouho považován za Pýtheovu Thúlé.

S pronikáním takzvaného lidu s bojovými sekeromlaty z jihu a jihozápadu začala kolem roku 1500 př. Kr. skandinávská doba bronzová. Bylo to období hospodářského růstu, zejména pro Dánsko. Obchod s jantarem umožňoval dovoz cínu, mědi a zlata. Začátek doby železné kolem roku 500 př. Kr. provázelo zhoršení klimatu. Tehdy severní oblasti Skandinávie zchudly a staly se částečně neobyvatelnými. Tvrdé životní podmínky pak uvedly do pohybu kmeny jižní Skandinávie. Teutoni, Ambroni a Kimbrové vyrazili z Jutska a Gótové ze Skåne. Bohaté milodary v hrobech doby železné nasvědčují období rostoucího blahobytu. Velké množství římských mincí nalezených ve Švédsku a Dánsku vypovídá o rozsahu obchodu. Skandinávský jazyk rovněž přejímal římská slova. Například skandinávské slovo pro minci, öre, pochází z latinského aureus – původně se jednalo o jednotku hmotnosti.

Se zhroucením římské říše započalo období velkého stěhování národů. Evropou táhly houfy germánských kmenů. Anglové, Sasové a Jutové opouštěli Dánsko a stěhovali se do Anglie. Zakopané poklady a úžasně bohatá výbava různých knížecích hrobů svědčí o tom, že v jižních oblastech Skandinávie se navzdory neklidným časům dařilo shromažďovat značné bohatství. Období mezi lety 500 a 800 se často označuje za „věk zlata“. Toto období bezprostředně předcházející době vikinské je ve Švédsku známo jako doba vendelská – podle bohatých archeologických nálezů v okolí Vendelu severně od Stockholmu. Více než desítka tamních pohřbů v lodích se skvostnými milodary – mezi něž patří náročně vypracované přilby, vzácné meče a z ciziny importované luxusní předměty – svědčí o bohaté a vyvinuté kultuře se širokými obchodními styky.

Skalní kresba z doby bronzové v západním Švédsku zobrazuje válečníky a lodě.

Příroda a podnebí

Domov vikingů se nacházel na severu Evropy – tam, kde se dnes rozkládá Dánsko, Norsko a Švédsko. Skandinávie se tehdy stejně jako nyní vyznačovala obrovskou rozlohou a přírodně geografickými rozdíly. Nacházíme zde úrodné marše a fjordy s hojností ryb stejně jako nehostinná pohoří, mohutné ledovce, neprostupné bažiny a lesy. S objevením Islandu a Grónska tento obraz doplnily sopky, lávové pouště, vroucí gejzíry a další ledovce. Rovněž klima se vyznačuje enormními kontrasty: Norskem, Švédskem i Finskem (které k zemím původu vikingů nepatří), prochází severní polární kruh, jenž představuje hranici mezi mírným a polárním podnebným pásem. Na sever od něj lze pozorovat půlnoční slunce – letní noci jsou tam dlouhé a světlé, zato v zimě slunce vůbec nevychází, oblohu osvětluje jenom polární záře, hvězdy a měsíc. Norské pobřeží a Dánsko, kde žádné místo není od moře vzdálenější než 75 kilometrů, mají díky Golfskému proudu relativně mírné oceánské klima; západní pobřeží Norska po celý rok nezamrzá. Vnitrozemí Norska a Švédska se oproti tomu vyznačuje kontinentálním podnebím. To znamená chladné zimy s teplotami klesajícími i pod minus 25 stupňů Celsia a teplá léta, kdy teplota může překročit 25 stupňů. Z analýz grónského ledu vyplynulo, že průměrná teplota ve vikinském období mohla být asi o jeden stupeň vyšší než dnes.

Ekonomickou základnu vikingů v celém skandinávském prostoru představoval chov dobytka, zemědělství a rybolov, záleželo na poloze a přírodně geografických podmínkách. Například chov dobytka v jižní Skandinávii vyžadoval méně úsilí než na severu, kde se dobytek musel za dlouhých, tvrdých zimních měsíců ustájovat a krmit.

Nejpříznivější podmínky mělo Dánsko, k němuž ve vikinském období patřily kromě Jutského poloostrova, velkých ostrovů Fyn a Sjaelland a takřka pěti set menších ostrovů také Šlesvicko a dnešní švédské kraje Skåne, Blekinge a Halland. Na rozdíl ode dneška pokrývaly Jutsko rozlehlé dubové a bukové lesy, mezi kterými se táhly písečné duny a vřesoviště. Při početných řekách a jezerech se rozkládaly vlhké louky a močály. Dobré předpoklady pro zemědělství a chov dobytka měly také některé velké ostrovy, úrodností prosluly zejména Fyn a Sjaelland.

Oproti nanejvýš mírně zvlněnému Dánsku s nejvyšším bodem necelých 171 metrů nad mořem nabízí Norsko krajinné extrémy. Nejvyšší vrcholy přesahují 2 500 metrů a zvedají se hned za zbrázděnou pobřežní linií. Více než sedmdesát procent Norska sestává z hor a pustin, i dnes lze zemědělsky využívat pouhá necelá čtyři procenta země.

Jižní hranici Dánska a tím severu vytyčoval systém opevnění Danevirke, zde Valdemarův val, úsek z druhé poloviny 12. století.

Fjordy sahají až dvě stě kilometrů do vnitrozemí, takže pobřežní linie Norska – vzdušnou čarou dlouhá necelých 3 000 kilometrů – měří přes 20 000 kilometrů. Dále se zde nachází nejméně 150 000 ostrovů při pobřeží, které umožňovaly poměrně klidnou a bezpečnou námořní cestu na sever – staroseversky nord veg. Této hojně využívané námořní trase vděčí Norsko za své jméno. Osady ležely na úzkých pruzích pobřeží pod mnohde strmě spadajícími skalními stěnami a na rovinách na konci fjordů. Údolí a horské louky nabízely pastvu dobytku. Pouze na jihovýchodě Norska, při Osloském fjordu a dál na sever v Trøndelagu byly rozlehlejší oblasti úrodné půdy vhodné i pro zemědělství.

Geografické podmínky nutily Nory orientovat se na moře, krajina s fjordy na západě Norska.

Zemědělské osídlení sahalo asi na úroveň dnešního Tromsø. Dál na sever, ve vnitrozemí také až daleko na jih, jakož i v severních oblastech Švédska, Finska a na ruském poloostrově Kola žily sámské kmeny s vlastní specifickou kulturou a jazykem. Jejich obživa se zakládala především na lovu a rybolovu. V 9. a 10. století k nim severonorští náčelníci podnikali plavby za obchodem a částečně také proto, aby od nich vymáhali poplatky v podobě kožešin, prachového peří a lodních lan z tulení a mroží kůže. Adam Brémský popisuje pohanské obyvatele krajního severu následovně: „Skritefingové nemohou bez chladu sněhu žít a nejhlubší závěje překonávají rychleji než zvěř. V těchto horách se nachází takové množství polní zvěře, že velmi rozsáhlá část této oblasti žije pouze z lovu divokých zvířat. Loví se tam tuři, buvoli a sobi jako ve Švédsku,“ (IV, 32). I dnes jen řídce osídlený sever Švédska charakterizují jehličnaté lesy, holé skály a extrémně chladné, dlouhé zimy. Ve zbytku Švédska se rozkládaly ve vikinském období neschůdné lesy a bažiny, ale i rozlehlá území vhodná pro chov dobytka a zemědělství. Lesnaté a úrodné oblasti středního Švédska – provincie Västergötland, Östergötland a Uppland s baltským pobřežím – byly nejbohatšími oblastmi této země, jejich obyvatelé žili ze zemědělství, chovu dobytka a obchodu. Díky příznivé poloze, mírnému klimatu a úrodné půdě prosperovaly také ostrovy Gotland a Öland.

Kameny uspořádané do obrysu lodě. Ales stenar (Aleho kameny) v jižním Švédsku představují délkou 68 metrů největší dochovanou megalitickou stavbu ve Skandinávii.

I přes veškeré geografické a klimatické rozdíly tvořil sever ve vikinském období celek, který existuje dodnes. Hlavním projevem této skutečnosti je společná řeč, jež se v písemných pramenech 11.–13. století obvykle nazývá dönsk tunga (dánský jazyk) a dnes stará severština. Za vikinského období zahrnovala tato jazyková oblast i Faerské ostrovy, Shetlandy a Orkneje, Hebridy, Man, Island, Grónsko, části Irska, Skotska, Anglie a Normandie. Kupec ze severního Norska, který zavítal do dánského Haithabu (Hedeby), mohl bez problémů rozprávět s místním řemeslníkem nebo s plavcem z Islandu.

Jméno a periodizace

Slovo „vikingové“ (staroseverské víkingr znamená vikingy, víking vikinskou plavbu) je starší než vikinské období. Nejranější doklad pochází z jednoho staroanglického textu ze 7. století. Vztahuje se k pirátství ve Středozemním moři a se Skandinávií nemá nic společného. Až v 10. století se tento pojem začal stále více spojovat s piráty ze severu. Také ve staré severštině znamená víkingr lupiče nebo piráta – jeho původní význam i přes četné pokusy o výklad však není vysvětlen. Dal by se odvodit ze slova vik – záliv, v němž vikingové číhali na kořist. Jméno by také mohlo souviset s konkrétním toponymem a označovat muže z jihošvédského historického kraje Vik u Osloského fjordu. Nabízí se také spojitost s námořnickým výrazem vika, který se vztahuje ke střídání veslařů a udává prostorovou i časovou vzdálenost, již lze urazit s jedněmi veslaři. Z tohoto slova pochází švédský, anglický i německý výraz pro týden (veka, week, Woche).

Existuje jen málo dobových dokladů, že by se Skandinávci sami označovali za vikingy; některé lze nalézt v runových nápisech. Jeden runový kámen ve švédské provincii Västergötland dala vztyčit matka na paměť syna, odvážného mladého muže. Stojí na něm: „Zemřel na západě při vikinské plavbě (í víkingu).“

Soudobí neskandinávští kronikáři dávali mužům ze severu různá jména: „Dánové i ostatní národy, které sídlí za Dánskem, jsou franskými historiky nazýváni Normany,“ píše Adam Brémský (I, 14). Anglosaské prameny hovoří zcela obecně o Dánech, barbarech nebo pohanech. Dětmar z Merseburku (975 –1018) je nazývá jednoduše pirátskou hordou nebo piráty (piratarum turba, pirati; Kronika IV, 23 – 25). Pro Iry to byli pohané, nevěřící nebo prostě cizinci.

Zcela jinak se nazývali Skandinávci, kteří se jako kupci plavili po ruských řekách na východ. Arabští, byzantští a později staroruští kronikáři říkají převážně švédským ozbrojeným kupcům Rusové (Rus’, rusъ). Označení ruotsi, odvozované ze staroseverského ro∂r (veslovat/veslaři), používali pobaltští Finové pro kmen Svéů ve středním Švédsku.

Ve slovanských a byzantských pramenech nacházíme výraz varjagové (vaeringjar), jenž lze patrně odvodit ze staroseverského várar (slib, přísaha věrnosti). Společně cestující severští kupci se přísahou zavazovali ke vzájemné pomoci.

V dnešním jazykovém úzu jsou varjagové ti vikingové, kteří táhli na východ. Pojem Normané přešel na Seveřany, již se v 9. a 10. století usadili v po nich pojmenované Normandii a odtud o několik generací později vypluli do Anglie, jižní Itálie a na Sicílii. Slovo vikingové pak zcela obecně označuje všechny Skandinávce od konce 8. až do poloviny 11. století, a to bez ohledu na jejich činnost nebo úmysly. Rozumí se samo sebou, že ke konkrétním jednotlivým případům je třeba přistupovat diferencovaně: sedlák vikinského období na Fynu nebo Faerských ostrovech, který po celý život obdělával půdu nebo choval dobytek či obojí, byl prostě sedlák. Řemeslník, jenž v Haithabu nebo Yorku vyráběl hřebeny nebo skleněné perly, byl řemeslník. Rodina, která naložila na loď svůj osobní majetek a dobytek, aby se usadila na dalekém Islandu nebo v Grónsku, se neživila loupením a zabíjením, nýbrž tvrdou prací. Všichni tito lidé dávali ráz epoše, jež dostala jméno po menšině jejich současníků, kteří se s mečem v ruce vydávali na loupežné výpravy.

Rovněž časové vymezení pojmu vikinské období se vztahuje k válečnické stránce jejich života. První tradované vikinské nájezdy směřovaly v posledním desetiletí 8. století na kláštery na britských ostrovech. S oblibou se jako konkrétní počátek historického vikinského období uvádí rok 793: toho roku přepadli meči máchající Seveřané ostrovní klášter Lindisfarne v Northumbrii při severovýchodním pobřeží Anglie. Klášter – v oné době jedna z nejuznávanějších bašt křesťanstva – byl vypleněn a vypálen, lidé i zvířata pobiti.

Zbraněmi se ohánějící válečníci na náhrobku v Lindisfarne z 9. století zřejmě připomínají přepadení kláštera v roce 793.

Pro rané vikinské nájezdy byl typický moment překvapení: útočníci se objevili náhle a nečekaně, čluny s plochým dnem vytáhli na břeh, loupili a plenili a zmizeli dřív, než se místním podařilo zorganizovat nějakou obranu. Motivy a metody se postupem času měnily. Dvě staletí po prvních nájezdech na Anglii a Irsko se tam vikingové usadili jako pokojní rolníci a řemeslníci a ovládli významná mocenská a obchodní střediska, například York a Dublin. Jako kolonisté, nikoli válečníci, se stěhovali na Island a do Grónska. Jako obchodníci se podíleli na rozkvětu kupeckých středisek Stará Ladoga, Novgorod a Kyjev.

V průběhu 11. století počet a prudkost útoků polevily. Konec vikinského období představuje na události bohatý rok 1066: byl to rok vpádu do Anglie, o který se pokusil norský král Harald III. zvaný Tvrdý (Haraldr hardra∂i) a jenž pro něj skončil smrtelnou porážkou, a zároveň rok bezprostředně následujícího dobytí Anglie normanským vojskem Viléma Bastarda, později zvaného Vilém Dobyvatel.

Proslulá tapiserie z Bayeux zobrazuje dobytí Anglie Normany v roce 1066, jímž končí vikinské období.

Klademe-li však silnější důraz na jiné stránky vikinského života, jako je třeba rozvoj obchodu, řemesel a umění, musíme počátek a konec vikinského období pojmout o něco šířeji.

Stěžejní „válečnické“ letopočty 793 a 1066 rámují hlavní vikinské období a zároveň jasně patrný vývoj. Zatímco na počátku tohoto období stál překvapivý útok plenící pirátské bandy, na jeho konci vedla vojenská invaze ke zřízení trvalé politické moci. Situace se zklidnila. Ve Skandinávii, která byla na konci vikinského období prakticky celá pokřesťanštěna, si severští králové vytvořili vlastní říše. Norsko, Švédsko a Dánsko se staly národními státy. Severští osadníci v koloniích v západní Evropě a v evropském Rusku splynuli s domácím obyvatelstvem, jinde, například na Faerských ostrovech a na Islandu, žijí jejich potomci dodnes.

Příčiny expanze

Abychom vysvětlili, proč během několika let nebo desetiletí vyrazil ze Skandinávie bezpočet loďstev hledat štěstí ve vzdálených krajích, je třeba vzít v úvahu řadu aspektů. Starší bádání spatřovalo hlavní příčinu expanze Seveřanů na sklonku 8. století v přelidnění Skandinávie a z něj vyplývajícího nedostatku půdy. Podle germánského práva dědil veškerou půdu nejstarší syn, zatímco movitý majetek se dělil. Kronikář Dudo ze Saint-Quentinu, jenž kolem roku 1020 sepsal dějiny normanských vévodů, soudí, že neprvorozené syny vyháněla z domova nemožnost obživy. Adam Brémský spatřuje hlavní příčinu vikinských tažení v ekonomické nouzi. Líčí chudobu Norů a neúrodnost a nehostinnost jejich drsné země a shrnuje: „Chudoba je přiměla putovat po celém světě, z pirátských tažení přivážejí domů velké bohatství z ostatních zemí a tímto způsobem překonávají nouzi své vlastní země,“ (IV, 31). Argument, že vikinskou expanzi vyvolal nedostatek půdy a přelidnění, by mohl platit pro hornaté, fjordy zbrázděné západní Norsko, kde ani dnes není nadbytek zemědělské půdy. Jinak pro nedostatek půdy nebo zhoršení klimatu na počátku vikinského období nenacházíme ve Skandinávii žádné archeologické důkazy. Jako možný motiv, proč se mladí mužové vydávali na cesty, se uváděl také nedostatek žen. Ve staroseverské literatuře najdeme řadu zmínek o usmrcování novorozenců, jemuž za oběť padlo patrně více děvčat než chlapců.

Neměli bychom podceňovat skutečnost, že Skandinávci už dlouho před začátkem vikinského období udržovali rozsáhlé obchodní styky. Námořní trasy mezi kvetoucími obchodními středisky Dorestad na fríském pobřeží, Londýn v Anglii a Stará Ladoga na řece Volchovu jim byly dobře známy. Na obchodních plavbách se dozvídali, kde se nabízí bohatství, kterou oblast nebo zemi oslabují politické konflikty – a nabývali tak základní poznatky o místech, městech, klášterech nebo končinách, jež později přepadávali.

Obchod a loupení se v zásadě nevylučovaly: bylo možné vyplenit bohatý klášter a o něco později poklidně smlouvat na nějakém blízkém tržišti. Anebo se naopak při návratu z úspěšné obchodní plavby nechat strhnout ke spontánnímu loupežnému tažení. Charakteristická jsou slova o jednom Norovi jménem Björn v Sáze o Egilovi: „Björn se často vydával na moře. Někdy podnikal loupežné výpravy [í víking], jindy zase kupecké plavby [í kaupfer∂um]. Byl to podnikavý a schopný muž,“ (kap. 32). Pravidlem však zřejmě bylo, že muž byl buď kupcem, nebo lupičem. Když se Karel Veliký stal při návštěvě jednoho galského přístavního města svědkem vikinského přepadu, byl schopen podle typu normanských lodí usoudit, že se nejedná o kupce, nýbrž nepřátele: „…řekl ke svým lidem: ,Tyto lodě nejsou naloženy zbožím, nýbrž plny nebezpečných nepřátel,‘“ (Notker Balbulus, Gesta Karoli Magni II, 14).

Většinu Seveřanů, kteří se vydávali na loupežné nebo obchodní plavby, zřejmě lákala vyhlídka bohatství. „Nikoli na boj, nýbrž na kořist myslí,“ poznamenává Regino, opat benediktinského kláštera Prüm v Eifelu, ve své Kronice sepsané na počátku 10. století. Desítky runových kamenů jsou pamětními kameny vikingů, již nabyli bohatství v dalekých krajích. Jeden typický nápis zní: Björn var nú í víkingu at afla sér fjár ok fraeg∂ar (Björn byl tehdy na vikingu, aby získal bohatství a slávu).

Cesty k vikingům

Vyobrazení na minci ražené patrně v raném 9. století v Haithabu nám dává představu o takeláži vikinského období.

Pohled těch druhých

Archeologické nálezy

Sláva a paměť