Obsah

MORAVSKÁ TŘEBOVÁ

MOHELNICE

ÚSOV

CESTOU DO RÝMAŘOVA

RÝMAŘOV

SMĚR BÍLOVEC

BÍLOVEC

OKRAJ KLIMKOVIC

OSTRAVA

HAVÍŘOV – BLUDOVICE

KONEC

BĚSNÁ ZEM

Copyright © Petr Opršal, 2026

České vydání © Bourdon, 2026

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-369-5

milovaným Třebové, Ostravě, Praze a dalším

MORAVSKÁ TŘEBOVÁ

„Bude to tak v pořádku, pane? Jste spokojen?“

Krátký sestřih strojkem je perfektní. Vlastně ještě lepší, než si Viks představoval.

Přesto se v křesle zavrtí a chladně zavrčí: „Ne!“

Kadeřnice, mladá holka s čelem plným pupínků, zkoprní. Čekala automatický souhlas. Navíc si je jistá, že odvedla dobrou práci. Tak vo co go?!

„Prosím?“

Viksovi je až líto, že na ni musí být hrubý. „Je to vodfláklý! Za takovej zmetek nedám ani floka!“ Schválně zvýší hlas, aby to slyšeli všichni v místnosti, i za závěsem.

Holka zbledne, týpci čekající na židlích, až na ně přijde řada, nastraží uši. Tmavá postava za výlohou už už sahá na kliku, aby vešla.

Závěs se rozhrne takovou silou, až vyskočí z háčků. „Cos to řek, ty hajzle! Naval prachy a omluv se mý dceři!“

Viks ví, že holka je majitelova dcera. I že majitel – Jenda Appl – má ve svalech o to víc, co mu chybí v hlavě, a s ničím se dlouho nepáře.

Klika na dveřích se pohne a Viks zopakuje slovo „vodfláklý“. Vztekem funící Appl sevře pravici v pěst a jeho hřmotná postava překryje sedící oběť.

Přesně to Viks potřebuje. Pohlédne do Applových krvavých očí, nasadí omluvný výraz a zvedne dlaně na usmířenou. „Sorry, vole, sám bych to neříkal, ale přinutil mě k tomu ten hajzl, co právě vešel. Chce tvůj krám. Měl jsem tě vyprovokovat. Všechny nás voddělá! Má v kapse pistoli!“

Nastává klíčový okamžik. Jak Appl zareaguje? Uvěří mu? Sehraje roli, kterou mu Viks ve svém scénáři přichystal? Nebo mu pěstí přerazí nos a vydá ho napospas parchantovi u dveří? Teď už Viks nepochybuje, že ho skaut ze Z-Bull Redu přišel oddělat. A není sám. Na náměstí jich Viks předtím napočítal pět. Hledali ho. Proto se schoval u holiče. Ale byl to špatný úkryt.

Kolečka v Applově mozku rachotí na hranici možností. Viks napjatě počítá sekundy.

„Hej, ty tupoune,“ ozve se ode dveří, „dej si pohov a odcouvej! Kazíš mi výhled.“

Ta poznámka rozhodla. Hlavním objektem Applova zájmu se definitivně stává arogantní z-bulák. Arogantní natolik, že i ve chvíli, kdy se k němu brunátný holič obrací, ponechává svou pistoli v kapse kabátu. Spoléhá se na to, že má dost času.

Měl by, kdyby šlo jen o Appla. Jenže když se na něj zuřící býk, slyšící na jméno Jenda, vyřítí a on vytasí svou zbraň, dostane mezi oči boxerem od chlápka, co na ostříhání dorazil jako poslední.

Support your local barber!

Ještě předtím, než se z-bullredský skaut sveze k zemi, ukazovák dokončí pohyb na spoušti. Výstřel sice nikoho netrefí, ale projektil roztříští petrolejku visící nad stolkem se starými časopisy, odrazí se od betonové stěny a vzápětí zlikviduje jednu z okenních tabulí. Exploze zvuku připomíná výbuch muničáku.

„Do háje!“ uleví si Viks. Je jasné, že kumpáni toho dacana tu budou coby dup.

Viks rázně uhasí i světlo nad zrcadlem. V místnosti zavládne šero.

„Pryč od výlohy! Rychle! Venku jsou další hajzli s bouchačkama!“

Appl i další v místnosti působí zmateně. Nejrychlejší je Applova dcera. „Sem! Tady za pult!“

Viks a ostatní skočí za ní.

Za výlohou se objeví několik tmavých stínů. Kdosi něco volá anglicky.

Když zevnitř nepřijde žádná odpověď, rozletí se po deseti sekundách dveře a do prostoru vplují dva světelné pruhy z baterek.

Další hlasy. Tentokrát i česky. „Vyjděte ven! Všichni! A nikomu se nic nestane!“

Appl chce něco odpovědět, ale Viks ho předběhne. „Blbost! Nejsme pitomci. Vy vypadněte! Tohle je soukromý majetek Jendy Appla. A ten říká: Nikdy vám svůj krám nedám! Ani neprodám!“

Na vlastníka holičství to udělá dojem, z-buláky to na moment vyvede z konceptu.

„Co to žvaníš? Chceme jen…“

Viks skauta nenechá domluvit. „Vypadněte! Nebo skončíte jako váš kumpl u dveří!“

Jako by si skauti ze Z-Bull Redu až teď uvědomili mlčení svého kolegy. „Miro!?“

Když Miro neodpoví, začne po něm pátrat světlo z baterek. Najde ho na místě, které naznačil Viks. „Miro! Do hajzlu! Vy parchan…!“

Skaut nadávku nedopoví. Jenda Appl, který se podle hesla „můj krám, můj hrad“ rozhodl převzít iniciativu, konečně zpod pultu vydoluje poloautomat a téměř bez zamíření zahájí palbu.

Z-buláci u vchodu ji okamžitě opětují. Dva ze zákazníků, ranař s boxerem a plešoun s velkým nosem, řvou nadávky a pálí z vlastních střelných zbraní. Evidentně stojí za svým holičem. Třetí klient, sotva osmnáctileté vyžle, se třese strachem. Viks ho praští do ramene a zároveň zasyčí na holku: „Zadní východ! Máte tu zadní východ?!“

Děvče, přikrčené v rohu s břitvou v ruce, němě ukáže k závěsu.

„Fajn,“ kývne Viks na oba teenagery. „Pakujem se! Tady to bude masakr. A já na pohřeb nemám.“

Vylezou zadním východem na dvorek. Střelba z provozovny zeslábla, ale stále se ozývají nadávky. Zatím žádné chroptění.

Branka vede na bývalou Poštovní ulici. Viks opatrně odemkne a nakoukne ven. Ve večerním přítmí nic podezřelého nespatří. Žádného agenta Z-Bull Redu nenapadlo vpadnout protivníkovi do zad.

„Ok,“ houkne na omladinu, „mizím. Měli byste taky.“

Holka rezolutně kroutí hlavou. Chce zůstat poblíž táty. Ať už to dopadne, jak chce.

Vyžle se přemlouvat nenechá. „Jdu! Můžu s váma?“

Viks se zamračí: „Ok, ale jen kousek. Nejsem chůva. A koukej být zticha!“

Vyrazí. Viks z mapy a předchozího průzkumu ví, že když zamíří doleva, dostane se za padesát metrů na Zámeckou ulici. Když se pak i po ní vydá vlevo a stejný postup zopakuje ve dvou dalších uličkách, obejde celý městský blok a vrátí se na třebovské náměstí od severu. To je jeho plán. Musí zjistit, jak to se z-buláky dopadne.

Kráčí opatrně, ale rychle. Šero houstne, nikde žádné uliční osvětlení. Ačkoli Moravská Třebová z větší části válečné zkáze unikla, takže totálně zničená je jen dálnice D35 a stará příjezdovka od Svitav, lidi tu živoří podobně jako v kontaminovaných zónách.

Stále se ozývají výstřely, ale nikdo se nejde podívat. Ani v oknech není vidět zvědavce. Každý se bojí o vlastní kůži.

Na rohu Zámecké a Krátké se Viks otočí na kluka. „Dál už jdu sám. Mazej domů.“

Vyžle přikývne, ale je vidět, že je podělaný strachy.

Viks pokrčí nosem. „Kde bydlíš?“

„Až v Udánkách.“

Viks si pamatuje, že je to někde na západním kraji města. Poškrábe se na čele. „Ok. Tak dávej bacha a hodně štěstí.“ Pak ho ale napadne, že kontakt na kluka se může hodit. „Jak se jmenuješ?“

„Já? Jirka. Jirka Zlámal.“

„Fajn. Já jsem Viktor. Ale říkají mi Viks. A kde tam v Udánkách? Kdybych potřeboval, kde tě najdu?“

Kluka to poleká, ale odpoví. „Máme tam malou komunu, farmu. Opevněnou. Ale když hlídači řeknete mý jméno, zavolají mě k bráně.“

„Ok,“ zamručí Viks a další rozhovor utne. „Tak se třeba ještě uvidíme. Zlom vaz!“

Nechá kluka za sebou a za tři minuty je u náměstí.

Střelbu už neslyší, ale z protilehlého konce, od Branské, se ozývají jiné zvuky. Důrazné výkřiky a hlasité, podivně duté klepání a skřípání něčeho velkého a těžkého. Zatím není nic vidět, ale lomoz roste. Blíží se to.

Viks se ještě více přitiskne ke stěně špinavého baráku. Sekundu poté se na zšeralé náměstí vyvalí jakýsi nesouměrný vehikl a kolem něj několik přikrčených postav.

To budou Hrobaři!

Podivné monstrum evidentně sloužící jako provizorní obrněné vozidlo dojede až k morovému sloupu a tam se zastaví. Kontroluje tak půlku náměstí, včetně průčelí domu, v němž se nachází Applovo holičství.

Takže Hrobaři přijeli zjednat pořádek. Anebo jen spočítat mrtvé a zjistit totožnost neznámých. Možná ani nevědí, že ti chlápci v kabátech jsou agenti Z-Bull Redu. Viks především doufá, že zatím neví o něm. Sice k Hrobařům jako k faktickým vládcům města bude dříve či později muset, ale v tuto chvíli nemá konkrétní plán, jak to bezpečně provést.

Jeden z Hrobařů pokračuje v hlasitém udělování pokynů. Zjevně velitel jednotky. Ale určitě ne samotný Gróf. Ten je podle dostupných informací tak tlustej, že do akcí nevyjíždí. Drží se za hradbami a vše řídí přes své lidi.

Muži z oddílu rychle zaujmou pozice a během chvilky jsou pár metrů od rozstřílené výlohy. V tu chvíli jejich velitel osloví přeživší uvnitř. Vyzve je, aby odhodili zbraně a vyšli s rukama nad hlavou.

Chvíli se nic neděje. Pak světla svítilen ozáří Applovu dceru. Dívka se vypotácí na náměstí. Vříská, brečí a pravicí ukazuje za sebe.

Chudák holka! Ale aspoň to přežila.

I Hrobaři křičí. Ptají se jí na situaci uvnitř. Ona vzlyká a vyráží ze sebe koktavá slova. Je v šoku.

Dva ozbrojenci ji nešetrně popadnou a odvádějí k veliteli.

Další Hrobaři opatrně vstoupí do holičství a zmizí ze zorného pole. Ani teď se další výstřel neozve.

Chvíli nato začnou z krámu vytahovat těla. Viks na dálku nepozná, zda jsou všichni mrtví, ale žádný z Hrobařů nedělá nic, co by nasvědčovalo opaku. Velitel ukončí výslech dívky a zamíří k místu masakru. Hrobaři shluklí kolem těl se rozestoupí, aby mu udělali místo.

Po další minutě se začnou ozývat veselé výkřiky a vtípky na adresu mrtvých. Napětí z akce povolilo.

Viks se poškrábe na tváři a má se k odchodu. Viděl dost a je spokojen. Konkurence ze Z-Bull Redu je vyřízena. Alespoň pokud jde o Třebovou.

Teď se stáhne zpět k Tomovi a Markovi a společně dohodnou další postup.

Opatrně se odlepí ze stínu pod okenní římsou a zamíří do bývalé ulice Československé armády. Jeho parťáci jsou schovaní na okraji Linhartic, tak dva kilásky odtud.

Neudělá ani deset kroků, když mu do oči zajede prudká záře z baterky. „Stůj!“

Překvapili ho. Na zlomek sekundy ztuhne. Pak bleskurychle rukou zamíří k podpažnímu pouzdru.

Ale nemá šanci. Tři Hrobaři už na něj míří vlastními zbraněmi.

„Ani to nezkoušej!“

Pokývne a stáhne ruku zpět.

„Dej ty pracky nahoru. Ať je vidíme.“

Poslechne.

Týpek s prošedivělým plnovousem pokračuje: „Co jsi zač? Taky patříš k těm šmejdům?“

Viks klidně zakroutí hlavou. „Myslíš ty týpky z holičství? Ne. Vypadám snad jako oni?“

Je si jist, že nevypadá. Ale taky není místní. To mu vousáč hned připomene:

„Nikdy jsem tě tu neviděl. Nejsi Třebovák!“

„Nejsem,“ potvrdí smířlivě Viks. „Jen procházím. Jdu si po svým. S těma kreténama z náměstí fakt nemám nic společnýho.“

„Znáš je?!“

Viks zaváhá. Pak se rozhodne říct pravdu. „Osobně ne. Ale vím, že to jsou lidi ze Z-Bull Redu. Z tý rakouský korporace.“

Vousáčův obličej se ještě více zachmuří. „Jak to, že je znáš, když k nim nepatříš?! Zajímavý, že ses tu objevil ve stejnej den jako oni.“

Do hajzlu, pomyslí si Viks. Tohle nevypadá dobře. Jak se z toho vykroutit? Rozhodne se i dál mluvit pravdu.

„Znám je proto, že jsou to mí nepřátelé. Nepřátelé mých šéfů. Právě mě ti týpci chtěli oddělat. To, že jsme se tu dneska všichni sešli, je náhoda.“

Vousáč si nervózně promne bradku. Neví, co si má myslet ani jak se rozhodnout. Nakonec usoudí, že je malej pán na to, aby toho chlapa zastřelil, nebo pustil. Musí ho přivést ke Grófovi. Ten rozhodne.

Na rozdíl od mnoha jiných nezničených měst, Moravskou Třebovou po globálním Kolapsu jako celek neopevnili. Podle dostupných informací se na území města a jeho okolí nachází čtyři komunity. Ale jen jedna z nich má skutečnou sílu a kontroluje území sahající až po Boskovickou brázdu u Jevíčka. Grófovo Dominium.

Pravé Grófovo jméno už možná nezná ani on sám. Říká se, že býval dozorcem na Mírově, nedaleké proslulé věznici se zvýšenou ostrahou. Když se v době ruské invaze zhroutila obrana u Olomouce, přestala fungovat i správa věznice. Většina dozorců vzala nohy na ramena a přidala se k ustupujícím jednotkám. Těžko říct, jak přesně se tehdy věci seběhly s Grófem, každopádně den poté opustil Mírov i on – plně ozbrojen a na čele hordy uprchlých vězňů.

To se mu ale ještě Gróf neříkalo. Tu přezdívku získal až mnohem později. Tehdy jeho početně stále silnější banda napochodovala do Moravské Třebové a obsadila místní renesanční zámek a s ním i dostupnou část podzemních chodeb, kterých si Gróf cenil víc než samotného zámku. Právě kvůli podzemí, v němž většina Grófových lidí spala a bydlela, si začali říkat Hrobaři.

Během let, co tu vládnou, vystavěli masivní opevnění jak kolem samotného zámku, tak i celého jádra svého Dominia, tvořeného pentagonem ulic Bránská, Jevíčská, Jánská a Rybního a Zámeckého náměstí. Fakticky ale ovládají celé město. Další místní komunity tolerují výměnou za dodávky řemeslných výrobků, potravin, oděvů, stavebního materiálu, nářadí, zbraní a poskytování služeb.

Vikse do Dominia eskortují hlavní branou na rohu Bránské a Zámeckého náměstí. Vzali mu zbraň a zavázali oči. Stráže ho bez přestání drží v šachu odjištěnými zbraněmi.

Vedou ho asi pět minut. Párkrát zahnou, kráčejí po asfaltu, štěrku i kamenné dlažbě, otevřou několikery dveře. Nakonec po úzkých schodech sestoupí do suterénu a zatočí do místnosti s měkkým kobercem.

Tam ho vmáčknou do křesla a poručí: „Ani se nehni! Čekej!“

Viks tedy trpělivě čeká. Snaží se situaci brát z té lepší stránky. Vždyť přece stejně zamýšlel s Hrobaři vyjednávat. Úkol svěřený korporací zahrnuje i Moravskou Třebovou. Takže se vlastně jen všechno uspíšilo.

Až na to, že tu sedí jako zajatec. Sám a beze zbraně.

A bez plánu, který chtěl s parťáky připravit. Do háje! Jestli se Grófovi nebude jeho nabídka líbit, kdoví, zda ho z týhle díry pustí zpět nahoru.

Zašklebí se. Aspoň kdyby mu konečně sundali ten hadr z očí!

Zavalí ho frustrace. Musí něco udělat! Přece s ním nemůžou jednat jako se zločincem! Kurva!

A právě ve chvíli, kdy rezolutně zvedne pravici, aby si pásku strhl, pronese studený, kovový hlas: „Správně. Už můžeš.“

Viks okamžitě zchladne. Na moment zaváhá, pak ale pohyb dokončí.

Chviličku trvá, než si oči zvyknou na silné světlo řady lamp. Poté Grófa spatří jasně.

Stojí tři metry od něho a kouří doutník. Na první pohled zajímavý zjev. Hladce oholený obličej s několika malými a jednou velkou jizvou. Pronikavé oči pod hustým obočím. Koutky úst povytažené do ironického úsměvu.

Hřmotné tělo, včetně objemného břicha, je zahalené do splývavého oděvu podobného římským tógám. Šerpa na prsou má zřejmě podtrhnout roli aristokrata, do níž se stylizuje. Obě předloktí jsou až po zápěstí plná kérek. Prsty zdobí masivní prsteny.

Gróf přejde k popelníku, ale nepřestává Vikse sledovat. Odklepne popel a začne se ptát.

„Co jsi zač?“

Viks si odkašle a odpoví:

„Jmenuju se Viktor Vilém. Ale říkají mi Viks. Jsem vyslanec SKODABONDu. Vedení mě pověřilo navázáním přátelských kontaktů s hlavními komunitami tohoto regionu.“

Gróf přimhouří oči. „SKODABOND? To je ta agresivní korporace, co vznikla z bývalé Škodovky?“

„Agresivní?“ zašklebí se Viks. „To nevím. Spíš bych řekl progresivní. Když došlo ke Kolapsu, bylo na velkých společnostech, aby se o své lidi postaraly. Většina selhala a šla do háje společně se starou civilizací. Ale naštěstí se našly i korporace, co to zvládly. Jako SKODABOND. Naše korporace zachránila spoustu lidí, a to nejen vlastních, a aspoň částečně obnovila potřebný řád.“

„Slyšel jsem,“ zasměje se Gróf, „SKODABOND jako zachránce Čechů. Fakt legrace! Pamatuješ si ještě, jak se někdy Česku říkávalo? Škodaland. Protože všichni měli škodovku.“

„Pamatuju. Táta jezdil ve fabii. A můj poslední služební vůz měl být ze čtvrté generace kodiaqu. Ale už se to nestihlo.“

Gróf požitkářsky potáhne a posadí se na křeslo proti Viksovi. Pozorně si cizince měří očima.

„Takže je pravda, že Škoda už auta nedělá? A co Volkswagen – existuje ještě? Slyšel jsem, že z Wolfsburgu a celého dolního Saska je zamořená pustina.“

„Volkswagen Group zanikla krátce po přechodu ekonomik na válečné hospodářství,“ odpoví Viks. „Ale Volkswagen samozřejmě zůstal, i když začal vyrábět pro armádu. Jenže pak Wolfsburg dostal jaderný zásah v druhé fázi války. Vedení společnosti přesunulo výrobu do Audi v Ingolstadtu a zintenzívnilo vazby s naší Škoda Auto. Ve třetí fázi války se Volkswagen dostal do úpadku. Krizový management přijal nabídku našeho představenstva a všechny tři podniky, včetně zbytku Audi, zfúzovaly do SKODABONDu. Spousta německých zaměstnanců, včetně celých oddělení a technologií, přešla k nám do Boleslavi.“

Gróf odloží doutník a založí si ruce za hlavou. „Hm. Takže už žádný auta? Žadný tanky? Žádná výroba? Jenom expanze na východ?“

Viks si uvědomí, že si s ním Gróf hraje. Že toho ví víc, než předstírá. A že už má jasnou představu o tom, kam chce rozhovor zavést. Proto na poslední část otázky neodpoví.

„Naše korporace v tuto chvíli auta ani vojenskou techniku nevyrábí. Jen opravujeme staré mašiny. Ale až se jednou podaří obnovit dodávky pohonných hmot a elektřiny, určitě se výroba znovu zahájí. Těžištěm činnosti SKODABONDu je teď něco jiného. Zajistit přežití zbylého obyvatelstva, obnovit řád v dalších nekontaminovaných oblastech a vytvořit fungující výrobní a distribuční sítě pro pitnou vodu, potraviny, léky a další základní potřeby. S tím samozřejmě souvisí i zajištění bezpečnosti hlavních cest a měst, která unikla zkáze.“

„Hezká teorie,“ zazubí se Gróf, „ale praxe je určitě trochu jiná. Ta vaše korporace má taky spoustu vojáků, že jo? Určitě je nemá jen tak pro parádu. Takže to s tou obnovou civilizace asi tak horký nebude.“ Opět se ironicky usměje a vyzývavě pohlédne na Vikse.

Ten na chvíli zaváhá. Přirozeně Grófovi nemůže říct celou pravdu. V tuto chvíli nikdo nesmí vědět, že záměrem korporace je nejen rozšíření vlivu do sousedních nezamořených zón, ale i možný přesun sídla směrem do Západních Karpat, kde je minimum škodlivého záření, kde se i po válce zachovaly bohaté zdroje pitné vody a kde je menší konkurence silných korporací. Právě pro tento zvažovaný transfer mají Viks a další agenti připravit půdu. Jejich úkolem je dojít až na území bývalého Slovenska a cestou jménem SKODABONDu uzavírat smlouvy o spojenectví a spolupráci s vlivnými komunitami. Stejně tak Viks nemůže Grófovi prozradit, že korporace pro následný transfer počítá s použitím korporátních ozbrojených sil, které jsou v tuto chvíli vázany potlačováním vzpoury eschatologických alternativistů v Jizerských horách.

„Netvrdím, Grófe, že korporace nemá armádu. Musí ji mít, a to i kvůli tlaku dalších korporací. Ale důvod, proč mám za úkol vás i další důležité komunity oslovit, je nabídnout vám vzájemně výhodnou spolupráci a spojenectví. Dominium to nijak neohrozí – to by smlouva samozřejmě garantovala. Navíc by vám to poskytlo přístup ke zboží a surovinám, které na místním trhu nedostanete.“

Gróf potěšeně pokýve hlavou. Jako by Vikse konečně dostal tam, kde ho chce mít.

„Aha, a to jen tak? Za hubičku? Co z toho bude mít SKODABOND?“

Viks pocítí, jak se i přes chlad v místnosti potí. Jakým způsobem mazaného Grófa přesvědčit? Co říct, aby jeho slova zněla lákavě a přitom věrohodně?

„Co z toho bude mít SKODABOND? No, v podstatě to samý, co i já sám a většina normálních lidí. Když jsem dneska uviděl ty týpky ze Z-Bull Redu, myslel jsem si, že si uctivě půjdem z cesty, ale oni rovnou vytahovali bouchačky. To přece nikdo nechce! Aby tenhle kraj, sotva co přetrpěl třetí světovou, musel zpět do bunkrů a zákopů, protože si z-buláci chtěj hrát na kovboje.“

Grófův kamenný obličej neprozrazuje, zda na něj pronesená slova zapůsobila. Viks se nadechne a zkusí to jinak.

„Je to prostě tak. Do České kotliny se stále silněji cpou cizí korporace. Nejen Z-Bull Red, který po sloučení se Zbrojovkou zcela ovládl to, co zbylo z jižní Moravy, ale i polský Orlen Globkorp ze severu. A další budou brzy následovat. Chápu, že se vám nechce na nikoho vázat a že vám třeba i SKODABOND může být, jak se říká, u prdele, ale realita je taková, že korporace už jsou tady. Z-Bull Red pošle další skauty nebo rovnou expediční oddíl. Poláci udělají to samé. Třeba v Jeseníku ukázali, že se s tím vůbec nepářou. Takže otázka nezní, zda korporace ano, nebo ne, ale jaká korporace. Z tohoto pohledu upřímně nevidím lepší variantu než spolupráci se SKODABONDem.“

Odmlčí se. Udělal, co mohl, lepší argumentace ho nenapadá. Teď ať se vyjádří Gróf.

Ten si nevzrušeně zapálí další doutník. Pak stále klidným, ale drsným hlasem pronese: „Hezky’s to řekl. Může nám to zde v Dominiu bejt u prdele. Je to tady naše! Cizí špicli nám sem beztrestně nemaj co lézt!“

Viks zneklidní. Gróf si to vychutnává.

„Víš, kolik chlápků jako ty už leží na dně Boršovskýho rybníka?“

Viks nic neříká.

„Do stovky jich moc nechybí, věř mi. Co mi brání v tom, abych tě k tý partě nepřidal? Můžu tě tam šoupnout společně se ztuhlejma z-bulákama. Třeba si tam nakonec i popovídáte.“

Zasměje se a opět náruživě potáhne.

Viks zvažuje možnosti. Doufal, že se rozhovor takto nevyhrotí, ale stalo se. Teď je jeho šance na vyváznutí minimální. Ale bez boje se nevzdá.

Gróf si promne vlasy v týlu a ještě hrubším hlasem dodá: „Tady v Dominiu vládnem my! Žádný korporace! Jasný?!“

Vzápětí sáhne pod záhyb tógy a vytáhne černou CZ 75. Viks zbledne.

Gróf na něj zamíří. Jeho oči žhnou.

Pak se zničehonic hlasitě rozchechtá.

„Ale nejsme blbí, Viksi. Takže pokud se nám korporace nebude srát do vlády nad Třebovou, jsme ochotni se jako rovnej s rovným dohodnout.“

Nečekaný zvrat způsobí, že Viks několik sekund hledá slova. Pak ze sebe vykoktá: „Takže uzavřete smlouvu se SKODABONDem?“

Gróf ho pobaveně sleduje. „Uzavřeme smlouvu. S korporací. S tou tvojí nebo s jinou.“

„Jinou? Se Z-Bull Redem?“

„Možná,“ zatváří se Gróf tajemně. Vikse to naštve.

„Ty jim věříš? Po tom co tu dnes předvedli? Já bych se na vašem místě z-bulákům vyhnul. Oni ve skutečnosti žádný dohody nectí. Jižní Morava by o tom mohla vyprávět. I to jejich sloučení se Zbrojovkou nebylo nic než mafiánská čistka. Fyzická likvidace managementu. Prý to nazvali reorganizace. Jednotka, která to provedla, dodnes chodí v oblecích a na jmenovkách má napsáno ‚správa rizik‘. Ale byla to prachobyčejná vražda. Fakt se chceš paktovat právě s něma?!“

„Nene,“ zahihňá se Gróf, „ty už jsme ze seznamu uchazečů odstranili.“

„Takže s Orlen Globkorp?“

„Bingo!“ zvolá Gróf s nadšením moderátora televizní soutěže. „Už tři dny tu mám delegaci z Orlenu. Ta osoba je ještě přesvědčivější než ty. Ale dám ti šanci. Smlouvu s Dominiem získá jeden z vás. A protože mi oba nabízíte v zásadě to samý, zůstává jen jedno rozhodující výběrové kritérium.“

„Jaké?“ zeptá se Viks a přimhouří oči.

„Vzájemný souboj.“

Viks strávil noc jako nedobrovolný host třebovského zámku. S dobrou večeří, v pohodlném lůžku, bez pout, ale pod zámkem a ozbrojeným dohledem.

Teď je půl desáté ráno a snídá ovesnou kaši s medem a jablkovým kompotem. Nabízeli mu klobásu, ale odmítl. Před soubojem chce být maximálně fit. Takže lehce stravitelné jídlo bohaté na sacharidy, vlákninu, železo a vitaminy. Takhle to dělával, když pravidelně chodíval běhat.

Pomalu žvýká a přemýšlí nad tím, co ho čeká. Gróf se evidentně rozhodl uspořádat show. Poskytnout sobě, svým lidem i dalším Třebovákům trochu rozptýlení v mizerném životě. Takže přesně v jedenáct se na náměstí bude konat souboj mezí Viksem a týpkem z Orlenu. Konfrontace, kterou má přežít jen jeden z nich. Vítěz bere všechno.

V tomto případě spojeckou smlouvu s třebovským Dominiem.

Pofiderní dohoda výměnou za život.

Viksovi z té absurdity málem zaskočí. Rozkašle se a rychle sousto zapije lokem vody.

Do háje! Souboj na život a na smrt je totální pitomost! Ale Gróf si to tak usmyslel a jeho vůle tady platí.

Frustrovaně si otře ústa. Vzpomene si na to, jak s tátou hrával šachy na rozkládací šachovnici.

Šlo by uhrát remízu?

Tohle nečekal!

Namísto urostlého chlapíka se světlou pletí a hnědými vlasy proti Viksovi postavili ženskou. A jakou ženskou!

Atletická postava v přiléhavé soupravě s kamuflážními vzory prozrazuje sílu a vytrvalost. Zpod kapuce stažené do týla splývají dlouhé plavé vlasy. Hezkému obličeji dominují výrazné lícní kosti. Plné rty jsou stažené do odhodlaného výrazu.

„Kasia,“ prozradí Grófův náměstek jméno ženy poté, co jí nejprve představí Vikse.

Viks na Kasiu kývne, ta ale nereaguje. Přitom soupeře zkoumá od hlavy až k patě. Viks rozladěně udělá to samé.

Fakt nádhera!