Moonlight Wolves: DIE LETZTE SCHLACHT

Text © Charly Art, 2022

Cover design © Carolin Liepins, 2022

using images from Kompaniets Taras / shutterstock, Anna Chelnokova / shutterstock, one AND only / shutterstock, Ant_art/shutterstock, prapann/shutterstock, mrjo/
shutterstock

Translation © Rudolf Řežábek, 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0769-8

PROLOG

„V dávných dobách, mnoho vlčích životů před tím mým, když u velkého fjordu vzniklo spojenectví, zavládl mír. Vlci různých smeček žili ve shodě. Občas společně lovili, navazovali přátelství napříč rody a jeden druhého si vážili. Když se objevilo nebezpečí, postavili se mu bok po boku, jako sourozenci z jednoho vrhu, a stáli při sobě. Jen zbarvení srsti prozrazovalo, odkud kdo pochází. Velký fjord byl místem klidu, a tak se u jeho břehů usazovalo stále více smeček. Spojenectví sílilo a rozrůstalo se. Jenže i ty nejkrásnější časy jednou pominou. Jak přibývalo nově příchozích, pro jednotlivé rodiny zbývalo čím dál méně místa.“

„Začali se kvůli tomu hádat?“ přerušilo vlčího stařešinu malé bílé vlče.

Okamžitě se na něj vrhl jeden ze sourozenců a povalil ho na zem. „Psst! Nepřerušuj ho! Chci vědět, jak to bude dál.“ Mládě vzhlédlo k vypravěči s vykulenýma očima.

Veteránova srst, kdysi černá, už prokvétala šedinami, ale v tmavých očích mu stále planula energie, o kterou ho dlouhý život nepřipravil. Trpělivě čekal, dokud se tři neposedové před ním znovu neuklidní a neztiší. Pak pokračoval: „Mezi jednotlivými rodinami vypukly spory, které stále sílily, až se nakonec bojovalo o každičký kus země. Vlci, kteří se kdysi přátelili, se teď střetli na bojišti. Bylo prolito hodně krve. Mnozí tehdy v nesmyslných bitkách zbytečně přišli o život.“ Letitý pamětník se na okamžik odmlčel. V posledních paprscích dne, které pronikaly do jeskyně, zahlédl, jak si mláďata vyměňují vyděšené pohledy. Cítil, jak se k němu nejmladší samička, celá rozechvělá, choulí a tiskne se mu k boku, jako by u něj hledala ochranu. Poklidným hlasem navázal na vyprávění: „Nakonec to už nedokázala snášet ani Smečka věčného lovu. Vyslala své zástupce, aby tomu krveprolití učinili přítrž. To byli první strážci. Měli přinést každé smečce posvátná pravidla. Ale nejen to – od té doby k sobě strážci každoročně přijímali vlčata do Strážných hor, aby je učili nejen lovu a boji, ale především soudržnosti, která je důležitější než pokrevní pouta. A tak se nad velkým fjordem znovu rozhostil klid. Války skončily, přestala se zbytečně prolévat krev, ale skutečná harmonie se už nevrátila. Jednotlivé smečky byly odděleny územními hranicemi, zanikla přeshraniční přátelství a už se společně nelovilo ani nebojovalo. Každý rod si musel poradit sám. Vlky už spojovali jen jejich předkové a posvátná pravidla.“

Stařešina opět přerušil vyprávění. Tři mláďata, stočená do klubíček, se mu přitiskla k břichu. Očka držela už jen stěží otevřená, ale pořád ještě naslouchala. Vlkův hlas se trochu ztišil: „Jenže všechny ty spory, bitvy a prolévaná krev živily cosi, co s každým kousnutím a úderem tlapy sílí, co prahne po odplatě a touží vnést do světa chaos a smrt. To něco je Zlo. Stále ještě existuje. Číhá tam venku v lesích a čeká na nevyhnutelné střetnutí. Smečky u velkého fjordu totiž opět začaly soupeřit. Zlo dosud není příliš silné, zatím nemá velkou moc. Přesto hrozí, že dál poroste a bude se krmit utrpením a chaosem, dokud nezíská dostatečnou převahu. Potom vyšle temnotu, aby zničila Dobro na světě. Temnota se převalí přes spojenectví a bude zabíjet jednoho po druhém, dokud se Zlo neujme vlády. Jen pokud se k velkému fjordu znovu vrátí klid a soudržnost a vlci se budou navzájem chránit jako kdysi, jako by všichni pocházeli z jediného vrhu, mají šanci Zlu vzdorovat a odvrátit věčné temno.“

Zkušený vypravěč pohlédl na mláďata, jejichž světlá srst nápadně kontrastovala s jeho tmavým tělem. Všechna tři hluboce spala. Poslední část vyprávění už neslyšela. V očích starého vlka se zračila něha, když se k nim sklonil a jemně si je čenichem přisunul blíž k boku, aby je ochránil před nočním chladem. „Spěte sladce, moji malí bojovníci, a naberte sílu na zítřek,“ zašeptal tiše, aby je neprobudil. „Jednou přijde den, kdy i vy budete muset bojovat za Dobro tohoto světa.“

1. KAPITOLA

Tamanimu se strachy sevřelo hrdlo, když se zadíval do Nekových zelených očí. „Co když mi neuvěří?“ nadhodil.

Jeho přítel rozhodně zavrtěl hlavou. „Rex o tvých slovech nebude pochybovat, jsi přece jeho syn.“ Mladý budoucí léčitel smečky povzbudivě šťouchl Tamaniho čenichem do boku. „A navíc půjdu s tebou. Jako Alasinu učni mi nemůže jen tak pro nic za nic upřít důvěryhodnost.“

Tamani pochybovačně zamžoural. „Ty sny se ale zdály mně, ne tobě.“ Pohled šedého vlka bloudil přes rozeklané horské svahy k místu, odkud byl vidět kousek území Ledové smečky, zatímco se mu myšlenky bezděčně vracely k nočním vidinám. Náhle se mu na hřbetě zježila srst. Poslední sny byly ponuré. Plné temnoty, krutých bitev a smrti. Jak rád by je považoval jen za obyčejné noční můry nebo dozvuky nedávných bojů, ale dobře věděl, že to tak není. Od výcviku ve Strážných horách ho ve snech navštěvovali předci, Smečka věčného lovu. Posílali Tamanimu vize, které ho měly varovat před tím, co čeká jeho i všechny druhy. Tato poselství však nikdy nebyla úplně jednoznačná. A byl tu ještě jeden problém, nejspíš ten rozhodující: Tamani byl pořád jen mladý vlk. V Ledové smečce si ještě nenašel své postavení. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby byl na Smečku věčného lovu tak silně napojen léčitel nebo alfa samec. Ale on? Proč by si předci měli vybrat zrovna jeho, aby ostatním předával důležité vzkazy? Jak by mu mohl Rex vůbec uvěřit, že to tak skutečně je?

„To není tak úplně pravda,“ přerušil Neko jeho pochmurné myšlenky. „Jednou se nám přece zdál stejný sen.“ V tom měl pravdu, i když už to bylo nějakou dobu. Tamani však stále ještě váhal.

„Takže si opravdu myslíš, že mu to mám říct?“

Léčitelčin učeň na něj zíral s vykulenýma očima. „Tamani, ty musíš! Myslíš si snad, že ti Smečka věčného lovu posílá ty sny jen tak pro nic za nic? Vybrali si tě, abys Ledové smečce předal jejich poselství. Ty jsi ten vyvolený!“ Mladý černý vlk se na chvíli zarazil, než s opatrným úsměvem dodal: „A nejen proto, aby ses pokusil varovat své druhy.“

Tamani ucítil, jak mu žaludek stáhla nepříjemná křeč. Dobře věděl, na co Neko naráží. V uších mu ještě doznívala slova z jeho poslední vize: Přijde temnota. Už brzy! Smečky postihne zkáza a smrt a nikoho neušetří. Jen vlk, který kdysi porazil stíny, může alianci kolem velkého fjordu zachránit.

Tamaniho zamrazilo, protože věděl, že ta slova ze snu patřila jemu. Byl to on, kdo tehdy ve Strážných horách porazil vůdce stínovlků, a teď mu Smečka věčného lovu svěřila nový úkol: musí za každou cenu zajistit, aby se všechna společenství u velkého fjordu spojila a společně se postavila Smečce temnoty. Jenže k tomu potřebuje podporu Rexe a ostatních vlků z rodné smečky. Naštěstí už má po svém boku alespoň Neka. Budoucí léčitel Tamanimu pozorně naslouchal, když mu vyprávěl o svých snech, a protože byl na Smečku věčného lovu také hluboce napojen, okamžitě mu slíbil podporu. Šedý vlk tedy není na ten úkol sám. Tohle nové zjištění mu přinášelo lehkou úlevu.

„Tak už pojď! Když se tím budeš dál zaobírat, jen si nakonec přiděláš ještě větší starosti. A kromě toho tady nahoře už pomalu mrznu.“

Tamani musel příteli dát za pravdu, obzvlášť co se týkalo zimy. Bylo období chladu a oba mladí vlci stáli ve sněhu, který jim sahal až po břicha. Aby mohli nerušeně mluvit, vystoupali úzkou roklí do Ledového pohoří. Tady je nikdo nemohl vyrušit, jenže studený vítr, který Tamanimu pronikal do kožešiny, a hluboký sníh dělaly z tohohle místa dost nepohodlný úkryt.

Neko má asi pravdu, pomyslel si Tamani. Bude lepší, když si s Rexem promluvím hned a budu to mít za sebou. „Dobře,“ kývl na černého vlka. „Vrátíme se.“

„No konečně!“ povzdechl si Neko s úlevou. Otřásl se, aby se zbavil sněhových vloček, které mu vítr nafoukal do tmavé srsti, a vyrazil.

Tamani se vydal za ním. Opatrně kladl jednu tlapu před druhou. Pod silnou vrstvou sněhu byla zmrzlá zem, což ztěžovalo sestup, a tak si při každém kroku musel dávat pozor, aby neuklouzl.

Přes všechny nesnáze dorazili na místo před jeskyní rychleji, než bylo Tamanimu milé. Byl by se raději ještě na chvíli rozhovoru s Rexem vyhnul, ale teď už byli skoro u cíle. Mladý vlk potlačil nervozitu, která mu svírala žaludek, a protáhl se za Nekem skalní štěrbinou dovnitř. Do čenichu ho udeřil známý pach jeho smečky. Z dálky sem doléhal tlumený hukot vodopádu. Tamani se rozhlédl. V dolní části jeskyně spatřil své druhy, jak čekají, až jim beta dvojice Akai a Alea rozdělí úkoly na nový den.

Tamani od nich odvrátil pohled a v příšeří hledal očima otce. Kde je Rex? Vyrazil už s oddílem hlídat hranice nebo s loveckou skupinou do revíru? Vzápětí ho spatřil. Alfa vlk Ledové smečky seděl u temného otvoru ve skalní stěně. Už po několik úplňků střežil tento boční otvor pokaždé, jakmile měl chvíli volno, protože v malé dutině za ním se ukrývala jeho družka Tara s novorozenými mláďaty. Potrvá ještě dlouho, než hrdá matka poprvé ukáže vlčata celé smečce, a do té doby smí do porodní jeskyně vstoupit jen ona sama a léčitelka Alasi.

I Neko Rexe zahlédl a kývl na Tamaniho. „Tak do toho, běž napřed.“

Tamani vykročil trochu váhavě. Bál se, jak otec zareaguje. Obával se, že mu neuvěří nebo se prostě postaví proti jeho záměru. Teď už ale nebylo cesty zpátky. Mladý vlk zastříhal ušima, zastavil se před Rexem a uctivě sklonil hlavu na pozdrav. Tlapami nervózně škrábal po kamenné podlaze. „Zdravím, Rexi. Já… tedy my…“ čenichem ukázal na Neka, který se postavil vedle něj, „… chtěli bychom s tebou mluvit.“

Alfa vlk mu pokývl na pozdrav. „Dobře. Povězte mi, co vás trápí.“

Tamani si vyměnil pohled s Nekem a pak se znovu podíval na otce. „Upřímně řečeno, raději bychom to probrali někde ve větším soukromí.“

Rex přimhouřil oči, které dosud ve tmě přátelsky zářily. „Rozumím,“ odpověděl za chvíli, která Tamanimu připadala nekonečná. „Tak pojďte se mnou.“ Alfa vlk se zvedl a hrdě vykročil k nedalekému skalnímu průchodu, jímž probleskovalo světlo. Úzký vstup je zavedl do jeskyně Světla, místa, kde přespávala léčitelka Alasi a její učeň Neko a kde se společně starali o zraněné členy Ledové smečky.

Oba mladí vlci následovali svého vůdce. Tamanimu bušilo srdce, když do jeskyně Světla vstupoval. Skalní průrvou naproti vchodu sem pronikalo světlo. Tamani bezděčně přitiskl uši k hlavě. Hukot vodopádu, který se před otvorem valil dolů, naplňoval celý prostor jeskyně. Šedý vlk stále nechápal, jak dokážou léčitelé v takovém hluku spát.

Rex před ním kývl na mladou vlčici, která seděla na mechovém loži a upřeně je pozorovala. „Makui, nevadilo by ti převzít hlídku před porodní jeskyní?“

„Nevadilo! Samozřejmě že ne!“ Světlá, šedobílá vlčice se okamžitě zvedla a s mírným kulháním se vydala do hlavní jeskyně. Tamani ji sledoval, dokud nezmizela, a pak se znovu obrátil k Rexovi. Alfa vlk Ledové smečky se usadil poblíž hučící vodní stěny a právě si vyměnil pár slov s Alasi. Tamani šel za Nekem, který se zrovna chystal usadit vedle vůdce. Dorazil k nim právě ve chvíli, kdy léčitelka sklopila hlavu a obrátila se k východu z jeskyně Světla.

Rex vyčkal, dokud Alasi nezmizela z doslechu, a pak se na oba mladé vlky podíval. „Takže? O čem se mnou chcete mluvit?“

Tamani chvíli opětoval otcův zkoumavý pohled. Krátce se rozhlédl, aby se ujistil, že v jejich blízkosti není žádný jiný vlk. V jeskyni Světla zůstal už jen jeho bratr Ravi, ale ten spal na opačném konci. Hluk vodopádu se postará o to, aby Ravi neslyšel, o čem budou mluvit. Tamani znovu upřel oči na Rexe. Snažil se uspořádat zmatek, který mu vířil v hlavě. Kde má vlastně začít? „Jde o mé sny,“ spustil šedý vlk a zarazil se. Jak to má všechno Rexovi vysvětlit?

„Nejde jen tak o nějaké noční vidiny,“ ujal se za něj slova Neko. „Jsem si jistý, že Tamani ve snech přijímá zprávy od Smečky věčného lovu.“ Na Rexově tváři se zračil údiv. Neko si toho ale očividně nevšímal a čumákem lehce šťouchl Tamaniho do boku. „Vyprávěj to zkrátka tak, jak jsi to řekl mně.“

Tamani váhavě přikývl. Zhluboka se nadechl a zase vydechl, aby potlačil paniku, která v něm začínala klíčit, a pustil se do vyprávění. Povídal o mnoha bitvách, které ve spánku prožil, o hrozícím neštěstí, které se k nim blížilo, a o jediné možnosti, jak odvrátit hrozbu Smečky temnoty: všechny vlčí rodiny u velkého fjordu se musí spojit.

Po Tamaniho slovech zavládlo dlouhé ticho. Jediným zvukem bylo hučení vodopádu. Rexova tvář během synova vyprávění potemněla a teď upřeně zíral skrz vodní závoj ven do dálky. Mladý vlk sledoval otcův pohled. Když se díval na vodou rozmazané obrysy krajiny za ní, přemýšlel, co se asi vůdci smečky honí hlavou. Tamaniho počáteční nervozita se vytratila. Teď když otci konečně pověděl vše, co měl na srdci, ulevilo se mu. Přesto napjatě čekal, jak Rex zareaguje.

Alfa vlk k němu nakonec otočil hlavu a promluvil: „Jestli je to všechno, co jsi mi řekl, pravda – jak s tím máme naložit? Co nám Smečka věčného lovu ukládá, abychom udělali?“

Tamani ztěžka polkl. Byl si jistý, že jeho další slova Rexe příliš nepotěší: „Myslím, že Smečka věčného lovu chce, abychom se vydali za ostatními vlčími rodinami u velkého fjordu a řekli jim o tom. Máme je přesvědčit, že se musíme spojit a společně se Smečce temnoty postavit.“

Rex se na něj pochybovačně zadíval. „Představuješ si to celé jednodušší, než to ve skutečnosti je,“ opáčil. „Co si pamatuju, smečky vždycky žily každá zvlášť. Možná máme stejné předky a řídíme se stejnými pravidly, ale přesto je každé vlčí společenství odkázané samo na sebe. Tak dávnou tradici nemůžeme narušit jen proto, že ty máš sny, o nichž se domníváš, že pocházejí od Smečky věčného lovu.“

Rexova slova Tamaniho bolestivě bodla a mimoděk se trochu schoulil. Stalo se přesně to, čeho se obával: otec o jeho záměru pochybuje a nejspíš mu nedovolí, aby se pokusil smečky sjednotit, natož aby ho při tom podpořil. Mladého vlka zaplavila vlna beznaděje a na okamžik ho napadlo, že by to měl vzdát.

V tu chvíli však promluvil Neko: „Je mi líto, Rexi, ale nemohu s tebou souhlasit.“ Hlas mladého černého vlka byl klidný a zároveň pevný, když pokračoval: „Vím, že ta tradice je stará stejně jako samotná posvátná pravidla, ale obávám se, že nemáme jinou možnost než s ní skoncovat. Smečka věčného lovu si vybrala Tamaniho, aby tobě i Ledové smečce tuto zprávu předal, a dala mu za úkol všechny smečky sjednotit. Nevidím jiný možný výklad než ten, ke kterému dospěl Tamani. Pokud jeho vize ignoruješ, děláš chybu.“

Nekova rozhodnost dodala Tamanimu novou odvahu. Nečekal, až Rex něco řekne, a hned dodal: „Vím, že žádám hodně. Zvlášť když ti mohu dát jen své slovo na to, že jsem si jistý. Ale sám dobře víš, co nám vlci ze Smečky temnoty řekli: že se vrátí v ještě větším počtu než dřív, a že kdyby bývali chtěli, mohli nás už při posledním boji zničit.“

Mladým vlkem projel ledový záchvěv, když si vzpomněl na nedávnou bitvu proti Smečce temnoty. Ledová smečka tehdy dokázala útočníky zahnat jen s obtížemi, ale nepřítel jim přísahal pomstu. Byla to jen otázka času, než protivník svůj slib splní a vrátí se s posilami. „Sami proti nim znovu neobstojíme. Jsou početnější než my, ale možná máme šanci, pokud se spojíme s ostatními smečkami a budeme bojovat společně,“ naléhal Tamani. Zadíval se otci do modrošedých očí. Uvědomoval si, že musí působit zoufale, ale skutečně se tak cítil. „Prosím, musíš nám pomoct! Slova Smečky věčného lovu nesmíme ignorovat!“ Netušil, zda je správné to říkat. Svým slovům sice věřil celým srdcem, ale co když se přece jen mýlí?

Rex si ho měřil zkoumavým pohledem a potom zrakem spočinul na Nekovi. „Vy dva si jste opravdu jistí tím, že si Smečka věčného lovu přeje sjednocení velkého fjordu?“ Tamanimu se naježila srst na šíji a v hrudi mu vzplál plamínek naděje. Neko vedle něj přikývl a i šedý vlk přitakal. Smečko věčného lovu, modlil se tiše, dej, ať jednám správně.

Rex zamyšleně sklonil hlavu. Několik okamžiků jako by váhal, než konečně pronesl: „Dobrá tedy.“

Tamani se prudce narovnal. Úleva vystřídala napětí, které mu dosud svíralo hruď, ale tohle uvolnění vzápětí zkalila Rexova další slova. „Vaši žádost předložím radě starších a společně probereme, co je třeba udělat, případně zda vůbec něco podnikneme.“ Alfa samec pokýval hlavou. „Děkuji vám za vaši otevřenost a důvěru. Jsem si jistý, že najdeme dobré řešení.“ Rex se zahleděl za ně směrem k východu z jeskyně. „Teď můžete jít a zase se vrátit ke svým obvyklým povinnostem. Okamžitě svolám radu starších.“

Tamani se otci hluboce poklonil, obrátil se a zamířil k puklině ve skále vedoucí zpět do hlavní jeskyně. Neko ho úzkým průchodem následoval. Tamani pocítil radostné vzrušení. To, že Rex bere jeho vize vážně a chce se o dalším postupu poradit s radou starších, bylo mnohem víc, než v co se odvážil doufat. Přesvědčit Ledovou smečku o svém záměru bude snad přece jen snazší, než si myslel. Tamani kývl na svého druha. „Děkuju ti za podporu.“

Neko to odbyl pouhým zastříháním ušima. „Není zač. Jsi přece můj přítel. A kromě toho si myslím, že Smečka věčného lovu má dobré důvody, proč ti tyhle vzkazy posílá.“

Tamani rozpačitě sklopil oči. Bylo mu nepříjemné mluvit o svých snech s ostatními vlky a neměl rád, když ho ostatní jakkoli vyzdvihovali. Už po bitvě se stínovlky ve Strážných horách kolem něj někteří druzi nadělali velký povyk. Byl rád, že se to v jeho rodné smečce neopakovalo. Tady s ním zacházeli stejně jako s každým jiným vlkem.

Než však Tamani stihl Nekovi odpovědět, ozvaly se za ním spěšné kroky. Mladý vlk se znepokojeně otočil. V posledních měsících se stal tak ostražitým, že za každým nečekaným pohybem tušil útok. Tentokrát to byla jen jeho sestra Kora, která k němu náhle přiběhla. „Tady jsi!“ zvolala a celá udýchaná se před ním zastavila. „Hledala jsem tě po celé jeskyni! Kde jsi byl?“

Tamani sklouzl pohledem k Nekovi. Má jí říct o tom rozhovoru? Nebo raději počkat, až se to dozví od Rexe spolu s ostatními?

Mladý léčitel mu rozhodnutí ulehčil: „Potřebovali jsme něco probrat s Rexem.“

Kora nastražila uši a v očích jí zajiskřila zvědavost. „S Rexem?“ podivila se. „O čem jste s ním mluvili? Je všechno v pořádku?“

Než stačil Neko odpovědět, ujal se slova Tamani: „Ano, nic se neděje. Brzy se dozvíš, o co šlo. Proč jsi mě hledala?“ Byl rád, že našel způsob, jak Koru odvést od otázek, a mladá bílá vlčice na to hned zareagovala: „Přidělili nás do Kamosovy lovecké skupiny. Ostatní už před nějakou chvílí vyrazili k Hromové tůni. Určitě na nás už čekají.“

„Ach ne!“ Tamani provinile zatnul zuby. „Tak to musíme okamžitě vyrazit!“

„Na to jsem tě právě chtěla upozornit.“ Kora ho dovádivě šťouchla čenichem. „Příště už nebudu tak hodná, abych tě hledala. Pak si to hezky vypiješ sám, ty dutohlave.“

„Budu se snažit, aby žádné příště nebylo,“ slíbil Tamani a vděčně Koru ťukl čenichem do ucha. Byl opravdu rád, že ho našla. I když už nebyli vlčata, nepřestali jeden druhého ochraňovat jako kdysi ve Strážných horách. Při té myšlence se Tamanimu na tváři rozlil úsměv. Kývnutím se rozloučil s Nekem, prudce se otočil a zamířil k východu z jeskyně. S Korou po boku proběhl téměř prázdným skalním prostorem ven, aby se připojil k lovecké skupině.

Tamani potichu proklouzl z jeskyně do nočního vzduchu. Při každém výdechu mu od čenichu stoupaly obláčky páry. Už ve dne bylo nepříjemně sychravo, ale noci v chladném období byly ještě mrazivější. Mladý vlk to však ignoroval. Hustá srst ho dobře chránila a kromě toho se musel soustředit na něco jiného. Nehybně setrval na místě a očima prohledával okolí. Po několika úderech srdce uvolnil ztuhlé svaly. Žádný vlk z jeho smečky si nevšiml, že odchází. Ještě jedno poslední rozhlédnutí a pak se vydal na cestu dolů do údolí.

Když sbíhal po klikaté stezce osamělou roklí, dával si velký pozor, aby nadělal co nejméně hluku. Bylo slyšet jen skřípění sněhu pod jeho kroky. Mladý vlk byl ostražitý, protože se stále obával, že by se Smečka temnoty mohla vrátit a nečekaně je přepadnout. V této ledové noci se však nemusel bát jen očí nepřátel, ale i těch, které patřily jeho druhům. Vykradl se totiž tajně a tím se vzepřel posvátným pravidlům. Při té myšlence ho zaplavil horký pocit viny. A přesto mu srdce radostně poskočilo, když si vybavil, co zažije na konci cesty: na hranici mezi územím Ledové smečky a Krvavé smečky na něj čeká jeho družka Shira. Navíc tam ani tentokrát nebude sama. Tamani cítil, jak se v něm rozlévá vzrušení. Bude to teprve podruhé, co uvidí svá mláďata. Nedávno se dozvěděl, že on a Shira mají vlčata. Jeho sny začaly konečně dávat smysl – ta část vize, kterou zatajil před Rexem i Nekem, se najednou stala srozumitelnou: Prvním krokem je spojení krve a ledu.

Mláďata Tamaniho a Shiry měla být počátkem sjednocení všech smeček u velkého fjordu, protože se v nich propojily dvě rodové linie. Tamani si ale zároveň uvědomoval potíže, které tohle spojení přinášelo. Přivést na svět mláďata bylo vyhrazeno pouze alfa páru každé smečky. A kromě toho přátelit se s vlkem z jiné smečky, natož se s ním tajně scházet, se považovalo za zradu. Vlčata, jejichž rodiče pocházeli ze dvou různých společenství, nepřicházela vůbec v úvahu. Přesto tu teď ta vlčata jsou.

Tamani si ani nechtěl představit, co by se stalo, kdyby se obě smečky dozvěděly o původu mláďat. Jeho myšlenky však přerušil nový pach, který mu zavanul do čenichu. Ucítil Krvavou smečku, byl už blízko hranic. Velkou část cesty přes vlastní území měl teď už za sebou. Přikrčil se hlouběji do stínu lesa, který se táhl až k hranici, a tiše se plížil k okraji řady stromů. Jen pár vlčích délek od něj křoví i stromy ustupovaly malé mýtině.

Tamani opatrně vykoukl z houští. Uprostřed otevřené plochy vyčníval ze sněhu malý balvan. Mladý vlk ještě jednou prozkoumal okolí, pak vystoupil do měsíčního světla a poklusem se ke kameni vydal. Kámen vytvářel mělký převis, pod nímž zůstala půda nezasněžená, a Tamani pod něj vklouzl. Pohled na měsíc, který stál ještě nízko na obloze, mu prozradil, že je ještě příliš brzy. Pravděpodobně bude muset na Shiru s potomky ještě chvíli počkat. Protože se potřeboval zahřát a zkrátit si čekání, začal pod převisem uklízet a zvětšovat plochu, aby všichni měli dost místa.

Právě když práci dokončil, ozvaly se ve sněhu tlumené kroky tlapek. Tamani se instinktivně stáhl do stínu a přikrčil se k zemi. Byly to Shiřiny kroky, nebo snad někoho jiného? Srdce mu bušilo, zatímco tiše vyčkával, co se bude dít. Na druhé straně mýtiny, v místech, kudy probíhaly hraniční značky, se rozhrnulo křoví a mezi větvemi se objevila světlá hlava.

Tamani si s úlevou vydechl a znovu se uvolnil. Byla to Shira. Nehrozilo mu nebezpečí. Když vlčice vystoupila z houští, vyšel z úkrytu i on. „Tady jsi!“ Teď už se nedokázal udržet. Vyrazil přes sníh a pak se přitulil ke své družce.

„Ahoj Tamani.“ Shira mu něžně olízla ucho a v jejím hlase bylo tolik lásky, že ho pod srstí okamžitě zaplavilo teplo. „Promiň, že nám to tak dlouho trvalo,“ omluvila se bělostně stříbrná vlčice a ohlédla se k houští, z něhož před chvílí vystoupila. „Na některých místech byl sníh pro malé moc hluboký, a tak jsme postupovali dost pomalu.“

Tamani sledoval její pohled. Mezi větvemi vykukovaly tři drobné hlavičky. Okamžitě v něm znovu vzplála nedočkavá radost. To jsou jeho děti!

„No tak, pojďte sem!“ zavolala Shira na vlčata. „Chtěli jste přece zase vidět tátu, ne? Tak se nestyďte a ukažte se!“

Jedno po druhém se vlčata odvážila z úkrytu a neohrabanými, krátkými krůčky zamířila k rodičům. „Ahoj, vy tři,“ pozdravil je Tamani a přitom si uvědomil, jak nejistě zní jeho hlas. Nevěděl si s těmi tvorečky rady. Byli tak malincí a on měl pocit, že by jim mohl sebemenším nedopatřením ublížit. Opatrně se k nim sklonil. „Jak se máte?“ vypravil ze sebe váhavě, protože ho nenapadala žádná jiná otázka.

Jedno stříbrošedé vlče se okamžitě schovalo do bezpečí za Shiřinu nohu. Jako první si dodala odvahu maličká světlešedá vlčice, která otcovu pohledu odvážně čelila. „Máme se dobře,“ pípla tenkým štěněcím hláskem.

Tamanimu se na tváři objevil úsměv. „To mě těší.“ Trochu se natáhl a lehce se čenichem dotkl jejího čela. Potěšilo ho, že před ním dcera neucouvla. Naopak, když se jí dotkl, natáhla k němu hlavičku blíž. Projel jím šimravý pocit, nový, a přesto příjemný. Bylo to něco jako hrdost, jen mnohem živější a vroucnější, než jak to doposud znal. Znovu se narovnal a otočil se k Shiře. „Neodpočineme si pod převisem? Odklidil jsem tam sníh, bude tam tepleji než tady.“

Vlčice se na něj usmála a přikývla. „Dobrý nápad.“ Pomalu vykročila směrem k převisu a tři vlčata se začala prodírat závějemi za ní.

Tamani je následoval v těsném závěsu. I když nevěděl, jak se má k mláďatům správně chovat, při pohledu na ně cítil radost. Hřála ho v nitru víc než polední slunce a na chvíli zahnala i pomyšlení na starosti, které s sebou existence těch vlčat přinášela.

Shira se uvelebila pod balvan a Tamani se k ní kolem mláďat opatrně protáhl. Přitiskl se k jejímu teplému boku a nasál sladkou samičí vůni, po níž se mu už tak dlouho stýskalo. Nějakou dobu jen tak leželi a Tamani si užíval společnost vlastní malé rodiny.

Nakonec ticho přerušila Shira: „Nechtěli jste Tamanimu ukázat, co jste se naučili?“

Nejodvážnější z vlčat, malá světlešedá vlčice, nadšeně přikývla. Strčila do svého bratra a o pár kroků se od sourozenců vzdálila. Tamani s pobavením sledoval, jak se přikrčila, vydala ze sebe zvuk podobný vrčení a vrhla se na druhé dva. Společně se kutáleli ve sněhu a dovádivě zápasili o nadvládu. Za chvíli malá vlčice přimáčkla jednoho ze sourozenců do sněhu, zvedla hrdě hlavu a vítězoslavně vyštěkla: „Vyhrála jsem!“

„Jsi šikovná,“ pochválil ji Tamani a s úsměvem opětoval dceřin pohled. Vzápětí malou vlčici povalil její bratr a hra začala nanovo. Tamani nevěřícně sledoval, s jakou divokostí se vlčata po sobě válí. „Není to nebezpečné?“ zeptal se Shiry. „Co když si ublíží?“

„Neboj se.“ Shira mu láskyplně olízla tvář. „Jsou mnohem odolnější, než vypadají. Hraní k tomu patří. Jen tímhle způsobem se naučí ovládat tělo a jednou z nich budou dobří bojovníci.“

Šedý vlk přikývl. „Já vím, ale jsou tak maličká.“ Pořád ještě sledoval, jak si hrají.

Shira se tiše zasmála. „To už zakrátko nebudou. S každým východem slunce povyrostou a už teď jsou mnohem větší než Shaniina vlčata.“ Tamani odvrátil zrak od svých dětí a podíval se na Shiru. Všiml si, jak se jí při těch slovech bolestně zablesklo v očích. Pak rychle sklonila hlavu, jako by chtěla skrýt, co cítí. Tamani byl na okamžik zmatený. Co se za tou reakcí skrývá? Nakonec mu to došlo: Shania byla alfa vlčice Krvavé smečky a Shira její dcera. V Ledové smečce o Shiřiných mláďatech nikdo nevěděl, ale pro Shiřinu smečku nebyla žádným tajemstvím. Jak asi její vlastní společenství reagovalo na porušení posvátných pravidel? Při jejich posledním setkání nezbyl na podobné otázky čas – tehdy byla vlčata příliš malá na to, aby mohla venku pobývat moc dlouho. Teď měl však Tamani konečně příležitost se družky zeptat: „Jak se ti –“ zarazil se a opravil: „Jak se vám v Krvavé smečce daří?“

Shira k němu vzhlédla a obličej se jí trochu zachmuřil. Jas, který jí před chvílí prozářil oči, pohasl. Ten pohled Tamaniho bolestivě bodl u srdce. „Jak si asi dokážeš představit, moji druzi nebyli zrovna nadšení, když se o mláďatech dozvěděli. Zahrnuli mě spoustou otázek, ale neřekla jsem jim nic, ať naléhali sebevíc.“ Shira se podívala stranou, upřela pohled do dálky a pak pokračovala: „Krvavá smečka se snaží neobracet svůj hněv proti vlčatům, ale ode mě se většina vlků odvrátila. Ignorují mě i naše vlastní mláďata. A členové rady starších je odhánějí, kdykoli se k nim ti mrňousové přiblíží.“

Tamani byl zoufalý a nechápal. „Jak s vámi můžou takhle zacházet?“ vyklouzlo mu.

Shira se přinutila k úsměvu. „Jak jinak by asi měli reagovat? Měli nás snad přivítat s otevřenou náručí?“

Mladý vlk ucítil, jak se v něm rozlévá hněv. „Ano! Přesně to by měli udělat!“

Tamaniho družce jeho rozčilení neuniklo. Konejšivě se ho dotkla čenichem na pleci. „Tamani, my jsme porušili posvátná pravidla. Samozřejmě že na moje malé zareagovali nevrle. A kdyby zjistili, kdo je jejich otcem, bylo by to mnohem horší.“

„Ale… ale…“ chtěl jí oponovat, ale nedokázal to. Věděl, že má pravdu. Pohled mu sklouzl k trojici mláďat, která se stále ještě válela ve sněhu a zápasila spolu. Nedokázal zkrátka Krvavou smečku pochopit. Jak je možné, že se z těch nádherných vlčat nikdo nedokáže radovat? Sílil v něm hněv a zoufalství. Cítil se bezmocný, tak jako málokdy v životě. „Mohli byste jít se mnou k Ledové smečce,“ vyklouzlo mu dřív, než o těch slovech stihl skutečně přemýšlet.

Několik úderů srdce mu Shira hleděla zpříma do očí. Zdálo se, že jeho nabídku zvažuje, ale pak zavrtěla hlavou. „Patřím ke Krvavé smečce, Tamani, a naše mláďata tam mají domov stejně jako já. Nezáleží na tom, co si o nás ostatní myslí, ale tam je naše místo.“ Pokrčila rameny. Asi se pokusila o úsměv, ale ten okamžitě žalostně pohasl. „Třeba na nejasný původ našich mláďat časem zapomenou. Jednou to bude určitě lepší.“

Tamani si tím nebyl tak jistý, a ani Shira nevypadala, že by o tom byla skálopevně přesvědčená. Užuž se nadechoval, že jí začne odporovat, když se mladá vlčice zeptala:

„Vzpomínáš si ještě, jak se jmenují?“

Šedý vlk na ni zamžoural. Věděl, že se tím Shira snaží změnit téma rozhovoru, ale nechtěl ji nutit mluvit o něčem, na co nebyla připravená. Přistoupil tedy na její hru a odpověděl: „Samozřejmě že si pamatuju, jak se jmenují! Jsou to moji potomci, jak bych na to mohl někdy zapomenout?“ Potlačil nepříjemný pocit bezmoci a přiměl se k úsměvu. „Tahle se jmenuje Lya.“ Kývl směrem k malé světlešedé vlčici, která byla z té trojice nejodvážnější. „Je to tvoje prvorozená a vůdčí mládě, že je to tak?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděla Shira a její hlas zněl už o něco méně sklíčeně.

„Náš syn se jmenuje Iyagu.“ Ten měl bílou srst a při hře téměř splýval s okolním sněhem. Jen jeho zelené oči a tmavý čenich vystupovaly z bílé záplavy jako dva malé, zářící kamínky. „A naše nejmladší se jmenuje Kiana.“ Tamani spočinul pohledem na své druhé dceři. Byla z celé trojice nejzdrženlivější a při pranicích se snažila spíš unikat, než aby sama útočila.

Tamani mlčky sledoval dovádění mláďat ve sněhu. Na obličeji se mu objevil – tentokrát už opravdový – úsměv, který zaplašil všechny špatné myšlenky. Byl otcem těchto malých, nezkrotných stvoření a nenapadalo ho nic jiného, na co by mohl být v životě pyšnější.

2. KAPITOLA

Tamaniho probudilo vytí. Unaveně zamrkal do ranního šera, které panovalo v jeskyni. Hlava mu třeštila vyčerpáním a zbytek těla měl těžký jako kámen. Znovu pocítil nedostatek spánku, který na něj dolehl po každém nočním setkání se Shirou. Mladý vlk malátně položil hlavu zpátky na tlapy a zavřel oči. Ať už ho vzbudil kdokoliv, může klidně počkat.

Šťouchnutí tlapou ho vrátilo do stavu bdělosti. „Vstávej, ty ospalče! Rex svolal smečku na shromáždění.“

Tamani vzhlédl. Nad ním se skláněla Kora a oči jí vzrušeně jiskřily. Nebyl na ní patrný ani náznak únavy. Tamani tiše zamručel, vyškrábal se na nohy, protáhl se a stále ještě trochu rozespalý se rozběhl za sestrou. V dolní části jeskyně, na místě, kde se obvykle vlci rozdělovali do loveckých skupin, se už shromáždila celá Ledová smečka.

Tamani se k ostatním připojil jako jeden z posledních a postavil se vzadu mezi ně, vedle Kory s Arisem. Cítil, jak mu pod srstí začíná brnět tělo. Najednou byla všechna únava tatam. Tušil, proč je otec všechny svolal: Rex nyní nejspíš oznámí, co si on a rada starších myslí o Tamaniho vyprávění a jeho prosbě, aby se smečky u velkého fjordu spojily. Tamani se bezděčně rozhlédl a hledal Neka. Mladý léčitel si vybojoval místo v první řadě, ale na přítele se nepodíval. I šedý vlk teď upřel oči opět na Rexe, právě ve chvíli, kdy jeho otec promluvil: „Příslušníci Ledové smečky, přináším vám novinky, které byste měli slyšet.“ Alfa samec se na chvíli odmlčel a klouzal pohledem po své smečce. Poslední rozhovory mezi vlky utichly. „Včera za mnou přišli Tamani a Neko s prosbou, o kterou se teď s vámi chci podělit.“ Rex pohledem vyhledal mezi naslouchajícími Tamaniho a ten sebou nepatrně trhl. Srdce se mu znovu rozbušilo a musel vynaložit veškerou sílu, aby zůstal stát a neroztřásl se. V té chvíli se nebál jen toho, jaké bude Rexovo konečné rozhodnutí, ale obával se i reakce celé Ledové smečky. „Oba mladí vlci mi vyprávěli o snech a vidinách, které Tamanimu seslala Smečka věčného lovu, a vznesli prosbu. Tamani a Neko jsou pevně přesvědčeni, že nám naši předci uložili, abychom se spojili s ostatními smečkami u velkého fjordu. Jen tak prý budeme mít naději porazit Smečku temnoty. Požádali mě a rovněž každého z vás, abychom je v tom podpořili.“

Mezi vlky Ledové smečky se ozval tlumený šum. Tamani cítil, jak se na něj upírají pohledy ostatních a propalují se mu do srsti. Silou vůle zůstal stát, neucouvl a jejich pohledů si nevšímal, i když by nejraději z jeskyně zmizel, aby z té situace unikl. Už však nebyl malé vlče. Nemohl jen tak uhýbat před každou výzvou. Všiml si Neka, který se na něj teď podíval. Mladý léčitel na Tamaniho povzbudivě zamrkal. V jeho tváři nebyla ani stopa po napětí, které svíralo Tamaniho, což byl snad jediný důvod, který ho tady ještě držel. Šedý vlk příteli záviděl jeho neotřesitelnou víru ve Smečku věčného lovu. I on by si přál být tak vyrovnaný a klidný jako Neko.

„Smečky by se měly spojit?“ ozval se rozhořčený hlas z davu. „To je rouhání! Proč by od nás předci něco takového požadovali? Vždyť je to proti posvátným pravidlům a všem tradicím!“ Amali se zvedla ze svého místa a vyzývavě pohlédla na Rexe.

„Má pravdu!“ ozval se vedle ní její bratr Milan. „A vůbec, proč by Smečka věčného lovu posílala tak důležité poselství nějakému mladému vlkovi?“ Jeho pohrdavý pohled na okamžik spočinul na Tamanim.

„Možná prostě jen lžou, aby si připadali důležití!“ doplnila Makui slova svého bratra.

Tamani viděl, jak se Nekovi objevil na tváři výraz vzteku, a i on sám mimoděk zatnul zuby. Svaly se mu napjaly, jako by se chystaly k boji, ačkoli věděl, že útok by ničemu nepomohl. Cítil, jak se hněv v jeho nitru mění ve strach a zoufalství. Věděl to od samého začátku. Vlci Ledové smečky mu neuvěří. Proč by také měli? Milan měl pravdu. Tamani je jen mladý vlk, příliš bezvýznamný na to, aby mu někdo svěřil tak obrovský úkol.

„A co když nelžou?“ ozval se Lakota, který se zvedl na druhém konci shromáždění, a klidně snášel pohledy starších vlků. Ostatní vlci Ledové smečky, usazení kolem něj, kteří si netroufali promluvit nahlas, si začali mezi sebou šuškat. Rex si hlasitým zavytím okamžitě vyžádal ticho a všechny rozhovory rázem ustaly. „Rozumím vašim obavám,“ ujistil je alfa vlk. „Radil jsem se o té záležitosti s radou starších a i nám trvalo dlouho, než jsme dospěli k jednomyslnému rozhodnutí.“

„Takže rozhodnutí už padlo?“ promluvil Okupa, jeden ze starších vlků smečky. Skvrnitý šedý vlk seděl v první řadě a klidně vzhlížel ke svému vůdci.

„Ano,“ potvrdil Rex. Tamanimu se zatajil dech, když alfa vlk pokračoval: „My Nekovi a Tamanimu věříme a chceme se řídit radami předků.“ Zvedly se protestní hlasy, Rex je však umlčel tím, že nepřestával mluvit. „Máte pravdu, porušujeme tím tradici. To si uvědomujeme i my, ale hrozba, kterou pro nás Smečka temnoty představuje, je příliš velká na to, abychom se jí dokázali postavit sami. Proto jsme se rozhodli pro cestu, která nám umožní chránit se před protivníkem a zároveň ctít své zvyky: pro tentokrát se k boji proti našim nepřátelům spojíme se sousedními smečkami – ale výhradně s nimi. Společně budeme stejně silní jako Smečka temnoty.“

Když Rex domluvil, klid už nikdo nenarušil ani šeptem. V jeskyni zavládlo naprosté ticho, jen z dálky sem doléhal hukot vodopádu.

„Nepředpokládám, že naše rozhodnutí schválíte, ale očekávám, že ho budete tolerovat a respektovat,“ dodal alfa samec, ale nikdo z přítomných už nevznesl žádný protest. Někteří vlci spolu jen tiše hovořili a Tamanimu se zdálo, že v jejich hovoru tu a tam zaznamenal nesouhlas. Nikdo se však už neodvážil vystoupit před celou smečku, aby se rozhodnutí rady starších postavil.

Tamani cítil, jak v jeho nitru úleva vystřídala napětí. Rex a nejvyšší poradní orgán jeho prosbu tedy vyslyšeli, i když ne v plném rozsahu. Ale už jen to, že schválili spojení se sousedními smečkami, znamenalo víc, než si kdy dokázal představit. Učinil velký krok směrem k naplnění vůle Smečky věčného lovu – a tou bylo spojit všechna vlčí společenství u velkého fjordu k boji. Přestože se jeho druhové rozcházeli ve svých názorech, Tamaniho zaplavilo vzrušení – tentokrát však nebyl jeho zdrojem strach. Ne, tohle nadšení bylo radostné a nabité energií.

„Ještě dnes vyšleme ke Strážným horám oddíl, abychom o svém záměru vyrozuměli ostatní smečky.“ Rex se na okamžik odmlčel, pokýval na vlčici uprostřed smečky a vzápětí pokračoval: „Jako vůdkyně výpravy se dobrovolně přihlásila Alea.“ Když beta vlčice zaslechla své jméno, elegantně se zvedla. Vystoupila z davu a postavila se vedle Rexe, čelem ke smečce. „A Tamani bude naši výpravu doprovázet, protože má ta vidění.“

Rex mladého vlka krotil svým šedomodrým pohledem. Tamani si význam otcových slov dobře uvědomoval. Vděčně sklonil hlavu. Jedna myšlenka stíhala druhou. Byl rád, že alfa vlk před Ledovou smečkou nepřipomíná slova proroctví a ani vlkům nevysvětluje, jak zvláštní roli má Tamani při plnění tohoto úkolu sehrát. Možná o tom rada starších ví, ale zjevně to nechce s ostatními vlky sdílet. Je to snad proto, že by se pak ostatní ještě víc zdráhali věřit slovům nezkušeného mladého vlka? Tahle otázka teď ale ustoupila do pozadí. Tamani se smí zúčastnit cesty za sousedními smečkami!

Ucítil, že mu na ramenou spočinula nová tíha. Podaří se jim vůbec ostatní smečky o nutnosti vzájemného spojení přesvědčit? Pochybnost se mu v hlavě udržela jen kratičký okamžik a hned ji vystřídaly nové myšlenky a pocity. Uvidí zase své přátele ze Strážných hor! Když na to Tamani pomyslel, blaženě se zachvěl.

Do přítomnosti ho navrátila Rexova slova: „Myslíme si, že tento úkol by měla zvládnout čtyřčlenná smečka. Kdo z vás se dobrovolně přihlásí, aby Aleu s Tamanim doprovázel?“

Notnou chvíli nikdo nepromluvil a Tamani se už začal obávat, že kromě rady starších nikdo není pro sjednocení a nikdo se k nim nepřidá. Vzápětí ale zazněl Lakotův hlas: „Chci jít s vámi!“ Mladý vlk se postavil a díval se na Rexe rozzářenýma očima.

Alfa samec souhlasně přikývl.

Tamani ucítil, jak se mu na tváři rozlévá úsměv. Měl radost, že ho Lakota na cestě doprovodí. Během posledních měsíců v Ledové smečce se spolu spřátelili. Lakota vykročil a vlci se před ním rozestoupili, aby mohl dojít do jejich středu. Mlčky se postavil za Aleu.

Teprve nyní si Tamani uvědomil, že by tam s nimi měl vlastně stát i on. Zahanbeně přitiskl uši k hlavě. Má teď vůbec ještě jít dopředu? Nebo bude lepší zůstat nenápadně tam, kde je? Po chvilce váhání se rozhodl pro první možnost a opatrně se začal prodírat kolem svých druhů k Rexovi. Vlci mu beze slova uhýbali, zatímco dál hleděli na svého vůdce.

Tamani se postavil vedle Lakoty a zadíval se na shromáždění Ledové smečky. Někteří vlci si mezi sebou stále šeptali nebo na skupinku ve svém středu vrhali nesouhlasné pohledy. Mladý vlk zahlédl Milana a Amali, kteří hněvivě zírali někam mimo něj. Tamaniho polilo pod srstí horko. Má sice na své straně alfa vlka a radu starších, ale mnoho členů smečky není nadšených z představy, že by měli jednat proti tradicím, a dávají to najevo.

„K výpravě potřebujeme ještě jednoho vlka,“ připomněl jim Rex, který se nedal zviklat všeobecnou nelibostí.

„Já chci jít taky!“ Tamani pocítil v hrudi hřejivé teplo, když zaslechl hlas své sestry Kory. Ta vyskočila horlivě na všechny čtyři, ale hned sklopila uši, jako by ji náhle přepadly rozpaky. „Tedy… pokud smím,“ dodala tiše.

Rex se obrátil k Akaiovi, který seděl v první řadě a celou dobu všechno dění pozorně sledoval. „Akaii, co o tom soudíš? Jsi přece její cvičitel.“

Vlk se světle šedou srstí jako by zvažoval, co bude nejrozumnější. Tamani doufal, že Koru pustí s nimi. Jeho sestra byla dobrá lovkyně, ani její bojové dovednosti nebyly k zahození. Byla by pro jejich výpravu určitě přínosem a Tamani si přál, aby mu stála po boku. Už od jejich prvních let je spojovalo silné pouto a v její přítomnosti mu bylo vždycky dobře.

Rex vzal rozhodnutí svého zástupce na vědomí krátkým přikývnutím. „Dobře, oddíl je tedy kompletní. Shromáždění skončilo.“

„Jak ses opovážil nechat si něco takového pro sebe?“ zeptala se vyčítavě. Přes dotčený hlas jí však modré oči zářily vzrušením. Tamani věděl, že se na něj ve skutečnosti nezlobí.