Přeložila Zuzana Ľalíková

KILL SWITCH

Copyright © 2019 by Penelope Douglas LLC

„Kill Switch Bonus Scene“ copyright © 2020
by Penelope Douglas LLC

„Dear Reader“ letter copyright © 2024 by Douglas LLC

Translation © Zuzana Ľalíková, 2026

ISBN 978-80-249-5878-1

Z. Kingovi

Jsou důvody pro to, aby všechno bylo tak, jak je.

– Bram Stoker – Dracula
(překlad Tomáš Korbař)

Milí čtenáři,

tato kniha se zabývá mnoha citově náročnými tématy, a to buď přímo popsanými, nebo jen zmíněnými. Daná témata zahrnují znásilnění, násilí, smrt, sebepoškozování, pokusy o sebevraždu, únos, pochybný souhlas, vraždu, užívání drog a závislost na drogách, týrání zvířat i osob (psychické a fyzické), pedofilii, domácí násilí, šikanu a misogynii.

Tento román je třetím dílem série Ďáblova noc a ráda bych tímto své čtenáře varovala. Jedná se o sérii, jejíž každý díl se zabývá jiným tématem a příběh se týká jiného hrdiny a hrdinky, ale tak trochu se z ní stala v určitém smyslu sága. Na pozadí se odehrává mnohem větší příběh, točící se kolem všech postav, které hrály hlavní roli ve svých vlastních románech, a postupně se odhalují další a další tajemství. Doporučuji vám, abyste tuto sérii četli od začátku, počínaje Zvrácenými a Temnou touhou. Je třeba, abyste nejprve poznali všechny hráče a zápletky. Tím, že si postupně spojíte všechna vodítka, nejlépe pochopíte celistvý příběh.

Pokud jste už Zvrácené a Temnou touhu četli, směle pokračujte na další stránku. Příjemnou zábavu!

SEZNAM PÍSNÍ

„37 Stitches“ – Drowning Pool

„And the World Was Gone“ – Snow Ghosts

„Bad Company“ – FFDP

„Beggin for Thread“ – BANKS

„Black Magic Woman“ – VCTRYS

„Bloodletting (The Vampire Song)“ – Concrete Blonde

„Cannibal Song“ – Ministry

„Cry Little Sister“ – Marilyn Manson

„Dark Paradise“ – Lana Del Rey

„Deathwish“ – Red Sun Rising

„Don’t Say a Word“ – Ellie Goulding

„Fear the Fever“ – Digital Daggers

„Girls Just Wanna Have Fun“ – Chromatics

„Go to Hell“ – KMFDM

„Go to War“ – Nothing More

„Hater“ – Korn

„Holy Water“ – Laurel

„Human“ – Rag’n’Bone Man

„Is Your Love Strong Enough“ – How to Destroy Angels

„Me Against the Devil“ – The Relentless

„Mouth“ – Bush

„My Prerogative“ – Bobby Brown

„Nothing Else Matters“ – Apocalyptica

„Plastic Heart“ – Nostalghia

„Season of the Witch“ – Donovan

„Serenity“ – Godsmack

„Seven Nation Army (Glitch Mob Remix)“ –
The White Stripes

„Sleep Walk“ – Santo & Johnny

„S.O.S. (Anything But Love)“ – Apocalyptica
(feat. Cristina Scabbia)

„Something I Can Never Have“ – Nine Inch Nails

„Then He Kissed Me“ – The Crystals

„Voices“ – Motionless in White

1. kapitola

WINTER

POMALU KRÁČÍM DLOUHOU CHODBOU, po jejíž podlaze mi noha v baletní cvičce podklouzne. Tmavé stěny lemují svícny s hořícími svíčkami. Kroutím prsty a dívám se zleva doprava na všechny zavřené dveře, které cestou minu.

Nemám tenhle dům ráda. Nikdy se mi tu nelíbilo.

Aspoň že se tyhle večírky konají jen dvakrát do roka – po červnových recitálech a po každoroční prosincové premiéře vystoupení Louskáček. Madam Delovová miluje balet a coby sponzorka mé školy ho považuje za „dar lidstvu, když jednou za čas sestoupí ze své věže, aby dovolila nuzákům vstoupit do jejího domu“.

Nebo aspoň takhle jsem kdysi odposlechla, že se o ní vyjádřila máma.

Dům je tak velký, že ho nikdy neprozkoumám úplně celý, a je plný věcí, nad kterými se neustále někdo rozplývá a zbožně šeptá, já jsem z toho však nervózní. Mám pocit, že kdykoli se otočím, něco rozbiju.

A je tu příliš velká tma. Dneska o to horší, že jediný zdroj světla představují svíčky. Madam se tak asi snaží, aby to tu působilo jako ze snu – tak, jak vidí samu sebe: surreální, dokonalou, jako porcelán. Svým způsobem neskutečnou.

Pevně stisknu rty, zastavím se a křiknu: „Mami?“

Kde je?

Našlapuju tiše, nevím, kde jsem ani jak se vrátit na oslavu, ale vím, že jsem viděla mámu jít nahoru. Mám pocit, že je tu i třetí patro, ale netuším, kterým schodištěm se tam dostat. Proč by vůbec sem nahoru chodila? Všichni jsou dole.

S každým dalším krokem, jenž mě nese dál od večírku, zatínám zuby stále víc. Světla, hlasy i hudba utichnou a postupně mě pohltí ticho a temnota.

Měla bych se vrátit. Máma se stejně bude zlobit, že jsem za ní šla.

„Mami?“ křiknu znovu a poškrábu se po stehnech, na nichž mě svědí punčocháče kostýmu, který mám od rána na sobě. „Mami?“

„Co to s tebou kurva je?“ zařve někdo.

Nadskočím.

„Nikdo se v tvojí blízkosti necítí dobře,“ pokračuje muž. „Jenom tu postáváš! Vždyť jsme o tom mluvili.“

Škvírou ve dveřích vychází světlo. Přiblížím se. Pochybuju, že je máma uvnitř. Nikdo na ni nikdy nekřičí.

Nebo že by tam možná byla?

„Co se ti teď honí hlavou?“ řve ten muž. „Neumíš mluvit? Vůbec? Nikdy?“

Nikdo mu neodpoví. Na koho se to zlobí?

Přitisknu se k zárubním a nakouknu škvírou, abych zjistila, kdo je uvnitř.

V první chvíli vidím jen zlato. Zlatou záři, kterou zlatá lampa vrhá na zlatý pracovní stůl. Poté však stočím zrak doleva a rozbuší se mi srdce. Za stolem stojí pan Torrance, manžel madam. Stojí tam, ztěžka dýchá, zatíná zuby a shlíží na člověka na opačné straně stolu.

„Kristepane,“ ucedí znechuceně. „Můj syn. Můj dědic… Tak vypadne už z tý tvojí zatracený pusy něco? Stačí, když řekneš ‚dobrý den‘ a ‚díky, že jste přišli‘. Vždyť ani nedokážeš odpovědět na jednoduchý otázky. Co to s tebou sakra je?“

Můj syn. Můj dědic.

Přiblížím se ještě o kousek a snažím se nakouknout za hranu dveří, ovšem toho druhého člověka nevidím. Madam a pan Torrance mají syna. Moc často ho nicméně nevídám. Je ve věku mojí sestry, ale chodí do katolické školy.

„Mluv!“ vybuchne znovu jeho otec.

Ostře se nadechnu a instinktivně udělám krok. Jenže omylem dopředu místo dozadu a narazím do dveří. Panty zaskřípou, dveře se o centimetr pohnou a já ucouvnu.

To ne!

Vycouvám ode dveří a prudce se otočím, připravená rozběhnout se pryč. Než však stihnu utéct, dveře se otevřou, podlahu z tmavého dřeva zalije světlo a na mě se snese vysoký stín.

Zatnu stehna, mezi nimiž mě pálí, jako bych se měla každou chvíli počurat. Pomalu otočím hlavu a uvidím pana Torrance v tmavém obleku. Jeho zamračený výraz se zmírní. Povzdechne si.

„Ahoj,“ pozdraví mě a rty se mu zvlní v mírném úsměvu.

Bezděčně ustoupím o další krok. „Já… jsem se ztratila.“ Ztěžka polknu a vzhlédnu k jeho tmavým očím. „Nevíte, kde je moje maminka? Nemůžu ji najít.“

V tu chvíli ovšem dveře rozrazí ten druhý člověk, který byl s panem Torrancem uvnitř. Klika narazí do zdi a kluk proběhne okolo svého otce a pryč. Černé vlasy mu spadají do očí, hlavu má skloněnou a na krku mu visí nezavázaná kravata. Prořítí se kolem mě, aniž by mi věnoval jediný pohled, a zmizí po schodech dolů.

Jeho kroky odezní. Otočím se k panu Torranceovi.

Usměje se na mě a dřepne si, abychom si viděli do očí. Trochu se od něj odtáhnu.

„Tvoje maminka je Margot,“ prohlásí. „Winter, že?“

Přikývnu a zapřu se nohou, připravená ustoupit o další krok.

Natáhne se po mně a uchopí mě za bradu. „Oči máš po své mamince.“

Nemám. Tohle mi nikdo nikdy neřekl. Pozvednu bradu, aby se mě nedotýkal.

„Kolik ti je let?“ zeptá se.

Znovu mě uchopí za bradu, pootočí mi hlavu doleva a doprava a hodnotí mě. Poté stočí zrak z mé tváře na můj bílý trikot a baletní sukýnku a přes stehna až na chodidla. Vzápětí oči opět zvedne a zadívá se do mých. Po jeho úsměvu už není ani stopy. Teď se mu v pohledu zračí něco jiného. Nevím, jestli je to jeho mlčením, nebo velikostí, nebo protože už neslyším hluk večírku, ale přece jenom došlápnu a o kousek se od něj odtáhnu.

„Je mi osm,“ odpovím a sklopím zrak.

Nepotřebuju, aby mi pomáhal najít maminku. Chci pryč. Byl na svého syna moc zlý. Moji rodiče nejsou dokonalí, ale nikdy na mě takhle nekřičeli.

„Jednoho dne budeš překrásná,“ dodá téměř šeptem. „Jako tvoje matka.“

Až na několikátý pokus se mi podaří polknout knedlík v krku.

„Když jsem poprvé spatřil svoji ženu,“ pokračuje, „měla na sobě úplně stejný kostým.“

Ani si nemusím představovat, jak madam v podobných kostýmech vypadá. Po celém domě i studiu visí její fotografie a obrazy.

Pan Torrance na mě dlouho hledí a tyčí se nade mnou, až je mi to nepříjemné.

Nakonec ruku spustí a nadechne se, jako by se najednou probral. „Běž si hrát,“ pobídne mě.

Otočím se na patě a vyrazím pryč stejnou cestou, kudy jsem přišla. Naposledy se ohlédnu přes rameno, abych se ujistila, že mě nenásleduje.

Vidím ho, jak jde dál chodbou. Otevře dveře a na okamžik se zarazí, jako by tam někoho uviděl.

Málem se obrátím kupředu, ale to už vejde do dveří, otočí se, aby je zavřel, a já ji uvidím.

Svoji mámu.

Přimhouřím oči a zamrkám, abych se ujistila, že to je opravdu ona. Bílé odpolední šaty, dlouhé vlasy stejné barvy jako moje, hravý úsměv na rtech…

Dveře se zavřou a zakryjí mi pohled na ni. Zůstanu v tmavé chodbě stát. Kolem mě se nese ozvěna cvaknutí zámku.

Měla bych jít. Nevím, co se to tu děje, ale nemyslím, že bych ji měla obtěžovat. Otočím se, seběhnu schody a přes foyer zpátky k zadní části domu, kde se koná večírek.

Zadní dveře se otevřou, projde jimi číšník s tácem a já vyklouznu ven. Přeletím přes kamennou terasu a skrz moře dospělých. Obklopují mě jejich hlasy a smích, lidé tu pijí a jedí a napravo ode mě hraje v doprovodu smyčcového kvartetu flétnistka ve světle modrých šatech. Terasu zaplavují tóny Vivaldiho Čtvera ročních dob. Moc dobře je znám z tancování.

Obsluha sklízí příbory a sklenice cinkají. Vzhlédnu k tmavnoucí obloze a vidím, že mraky zakrývají měsíc a vrhají na večírek stíny. Ideální příležitost pro svíčky.

Zahlédnu skupinku svých kamarádek. Všechny jsou oblečené v bílé, protože jsme dneska měly vystoupení. Někam uhánějí za keři. Choulí se k sobě, smějí se a mezi nimi je i moje sestra, o tři roky starší než já. Zaváhám pouze na vteřinu a pak se za nimi vydám.

Proběhnu kolem keřů a na trávník. Najednou se zastavím a nadechnu se poryvu větru, který do mě na své cestě mezi stromy udeří. Na pažích mi naskočí husí kůže. Ohlédnu se k domu a oknům v patře, do něhož jsem se zatoulala. Je dost možné, že mě máma právě teď hledá.

Jenže večírek je nuda a moje kamarádky běžely tudy.

Za domem a večírkem pozemek přechází v rozlehlý trávník, nalevo i napravo ode mě lemovaný květinovými záhony i stromy. V dálce se vlní kopce. Táhne se do daleka a působí jako z pohádky.

Zamžourám a svou sestru zahlédnu ve skupince našich spolužaček. Co tu dělají? Podívá se na mě, ušklíbne se, něco jim řekne a vzápětí všechny vběhnou do zahradního bludiště. Zmizí za vysokými keři.

„Počkej!“ zakřičím. „Ari, počkej na mě!“

Seběhnu ze svahu a vyrazím k bludišti. V jeho ústí se na okamžik zastavím a prohlédnu si keře po obou stranách. Cesta se přede mnou vine jen dva metry, pak budu muset zabočit. Nevím, kterým směrem šly. Co když se ztratím?

Zavrtím hlavou. Ne. Nemělo by to být nebezpečné. Kdyby bylo, vstup by zahradili. Nebo se pletu? Dovnitř právě vběhla skupinka dětí. Nic mi tam nehrozí.

Vběhnu do bludiště, právě když se mezi cypřiši prožene vítr. Z příslibu šedé oblohy a převalujících se mraků se mi zježí chloupky na pažích. Zabočím doprava, obejdu stromy a pokračuju po cestě pořád dál. Vchod do bludiště se mi ztratí z dohledu.

Plíce mi naplní vůně půdy, a přestože je zem porostlá trávou, do podrážek cviček mě tlačí drobné kamínky. Ošiju se. Takhle si je zničím. Vím to.

Madam ovšem trvala na tom, abychom si nechaly kostýmy na sobě i po představení.

V dálce zazní smích a hulákání. Prudce zvednu hlavu a vyrazím za hlasy. Pořád tu jsou.

Po chvíli však zvuky utichnou. Zastavím se a nastražím uši, abych zjistila, kde můžou moje sestra a naše kamarádky být.

„Ari?“ křiknu.

Ale jsem tu sama.

Bázlivě pokračuju po cestě, která vyústí na travnaté prostranství s velkou fontánou uprostřed. Prostor je zhruba dvakrát větší než můj pokoj, obklopený vysokými cypřiši a vedou z něj další tři cesty. Jsem snad ve středu bludiště?

Fontána je obrovská, s jednou velkou mísou z šedého kamene dole a menší na vrchu. Voda tryská z několika otvorů, vyplňuje horní mísu a jako vodopád spadá do té nižší. Vydává nádherný zvuk. Jako řvoucí potok. Je to tak mírumilovné.

Jenže se nedívám, kam jdu, a do někoho narazím. Zavrávorám. Žena zvedne paže dlaněmi ke mně a ucouvne, jako bych byla špinavá a ona se mě nechtěla dotknout.

Překvapené oči madam zjihnou úsměvem. Tělo má ladné a elegantní, jako by to tu bylo divadlo a ona stála na pódiu.

„Ahoj, broučku.“ Hlas má přeslazený. „Bavíš se?“

O krok ustoupím, sklopím oči a přikývnu.

„Viděla jsi mého syna?“ zeptá se. „Miluje večírky. Nechci, aby si to tu nechal ujít.“

On miluje večírky? Zmateně svraštím obočí. Jeho táta by s ní nesouhlasil.

Už se jí chystám odpovědět, že ne, ale pak napravo od sebe něco zahlédnu. Podívám se tam a spatřím tmavou postavu.

Tmavou postavu ve fontáně.

Sedí ve vodě ve spodní míse, téměř úplně skrytý z dohledu.

Damon. Jejich syn, na kterého jeho táta právě nahoře křičel.

Na okamžik se zarazím a pak, než si v tom stihnu zabránit, mi z pusy vypadne lež. „Ne,“ odpovím a zavrtím hlavou. „Ne, neviděla jsem ho, madam. Omlouvám se.“

Nevím, proč jí neřeknu, že je přímo tady, ale po tom, jak na něj jeho táta řval, asi chce být o samotě.

Nepodívám se madam do očí, jako by mohla poznat, že lžu, a místo toho se zahledím přímo před sebe. Černé šaty jí sahají do půli lýtek a třpytí se drobnými drahokamy a perličkami. Vrchní část jí obepíná trup a spodní se při každém kroku vlní. Dlouhé černé vlasy jí spadají po zádech, stejně rovné a mihotavé jako chladivý potůček.

Moje máma o ní nikdy neříká nic pěkného, a přestože se jí lidi bojí, chovají se k ní hezky. Nevypadá o moc starší než moje chůva, ale přitom má dítě starší, než jsem já.

Aniž by mi na to cokoli řekla, obejde mě a vydá se zpátky ke vchodu do labyrintu. Ještě chvíli zůstanu a přemýšlím, jestli bych ji měla následovat a taky odejít.

Neudělám to.

Vím, že mě nejspíš nechce vidět, ale nelíbí se mi jeho samota.

Pomalu se otočím k fontáně.

Nakouknu přes proud vody, jež se řine z horní mísy, a snažím se ho v jeho úkrytu rozpoznat. Paže v rukávech černého saka má položené na kolenou, tmavé vlasy mu spadají do očí a lepí se mu k porcelánovým tvářím.

Proč sedí ve fontáně?

„Damone?“ oslovím ho stydlivě. „Není ti nic?“

Mlčí a i přes proud vody poznám, že se nehýbá. Jako by mě vůbec neslyšel.

Odkašlu si a zvednu hlas. „Proč tu sedíš?“ Poté dodám: „Můžu se přidat?“

Nechtěla jsem to říct, ale nechala jsem se strhnout nadšením. Vypadá to jako zábava a něco ve mně chce, aby se cítil líp.

Pootočí hlavu a střelí pohledem do strany, ale pak ji stočí zpět.

Zadívám se mezerami mezi provazci vody na jeho skloněnou hlavu a mokré vlasy, jež mu visí do obličeje. Všimnu si na jeho ruce červené skvrny. Teče mu krev?

Možná chce náplast. Když mě něco bolí, vždycky chci maminku a náplast.

„Občas tě vídám v katedrále. Nikdy si nechodíš pro hostii, viď?“ zeptám se ho. „Kdykoli se všichni v lavici zvednou k přijímání, ty tam zůstaneš sedět. Úplně sám.“

Nepohne se. Docela jako v kostele. Jenom tam sedí, zatímco ostatní se prodírají do uličky, přestože už je ve věku, kdy se k nim může přidat. Pamatuju si, že byl s mojí sestrou v její skupině na první svaté přijímání.

Ošiju se. „Brzy půjdu na první svaté přijímání,“ povím mu. „Tedy měla bych jít. Nejdřív se musí ke zpovědi, ale tam se mi nechce.“

Možná proto zůstává během této části mší sedět. Nesmíte přijímat hostii ani víno, pokud jste předtím nebyli u zpovědi, a pokud tam nechodí rád stejně jako já, asi proto zůstává sedět.

Přes vodu se mu zadívám do očí. Na kůži i kostým mi dopadá sprška kapek a na pažích se mi ježí chloupky. Chci tam. Chci to vidět.

Nezdá se ale moc přátelský. Nevím, co by udělal, kdybych za ním vylezla.

„Mám jít?“ Nakloním hlavu na stranu a snažím se mu zadívat do očí. „Jestli chceš, půjdu. To jen že se mi tam venku moc nelíbí. Moje pitomá sestra všechno kazí.“

Utekla přede mnou s mými kamarádkami a moje máma… má práci. Láká mě zjistit, jak to ve fontáně vypadá. Připadá mi to jako zábava.

Jenže to nevypadá, že by mě tu chtěl. Nebo kohokoli.

„Půjdu,“ oznámím nakonec a začnu couvat, abych ho nechala o samotě.

Když se však otočím, šumění vody se najednou změní. Ohlédnu se a spatřím, že mu teď dopadá na hlavu.

Pomalu se ke mně přes vodu natáhne a pozve mě k sobě.

Na okamžik zaváhám. Snažím se mu nahlédnout do tváře, ale mokré vlasy mu ji zakrývají.

Rozhlédnu se. Nikoho tady nevidím a máma se určitě bude zlobit, když se namočím, ale… chci to.

Nedokážu už dál potlačovat úsměv. Natáhnu ruku, chytím ho za prokřehlé prsty, zvednu nohu a vylezu do fontány.

Tak dávno.

Došlo k tomu tak dávno, ovšem ten den se mi vypálil do mysli, protože to tehdy bylo naposledy, kdy jsem viděla máminu tvář. Naposledy, kdy jsem viděla svůj pokoj a jeho nové zařízení, kterým ho vybavila. Naposledy, kdy jsem si chodila, kam se mi zachtělo, s vědomím, že mi nehrozí žádné nebezpečí. Bylo to naposledy, kdy v mé přítomnosti nebyli lidé nervózní, mí rodiče mě milovali a nebyla jsem pro ně přítěží.

Bylo to naposledy, kdy mě lidé bez debat zahrnovali do svých plánů. Naposledy, kdy jsem si mohla vychutnat film, tanec nebo hru tak, jak byla zamýšlena.

Bylo to naposledy, kdy jsem byla sama sebou. Byl to také první den nové reality, která se nemohla odestát. Nešlo to vrátit. Neměla jsem jak přetočit čas, abych do toho bludiště nikdy nevstoupila. Abych nikdy nevlezla do té fontány.

Protože, bože, kéž bych to nikdy neudělala. Z některých chyb se člověk nikdy neuzdraví, protože toho dne jsem přestala vidět.

A zatímco jsem teď, o třináct let později, stála s mámou vedle své starší sestry v její svatební den, cítila vůni jejího parfému a poslouchala kněze, který právě žehnal posvátnému svazku manželství, usilovně jsem se snažila sebou neškubat ani nevzpomínat na to, že tehdy před všemi těmi lety jsem v té fontáně opravdu našla útočiště. Snažila jsem se nemyslet na to, jak moc bych se tam chtěla vrátit, hlavně abych byla kdekoli jinde než tady.

Prsteny, polibek, požehnání…

A bylo po všem. Vdala se.

Poklesl mi žaludek a zavřela jsem pálící oči. Ne.

Stála jsem tam, poslouchala šepoty a kroky a čekala, až mě máma doprovodí po schodech a vyvede ven z prázdné katedrály.

Potřebovala jsem na vzduch. Někam pryč.

Jenže mámin i sestřin hlas se naopak vzdalovaly.

A o mou ruku se otřely ty samé studené prsty, po nichž jsem se před těmi lety natáhla do fontány.

„Teď…“ zašeptal mi do ucha manžel mé sestry. „Teď mi patříš.“

2. kapitola

WINTER

Přítomnost

PO OBŘADU JSEM SE S RUKAMA v pěst posadila v limuzíně naproti němu. Damon Torrance. Kluk z fontány.

Kluk v pomačkaném obleku, s vlasy v očích a zakrvácenou rukou, který na mě skoro nepromluvil ani se na mě nepodíval.

Dospěl však ve vysokého a sebevědomého muže, který se rozhodně naučil mluvit. V kostele zněla z jeho zlověstných slov výhrůžka, stále jsem z něj však cítila vůni té fontány. Voněl stejně jako vše studené. Jako ledová voda.

„Tvůj otec nám zaručil vysoké vyrovnání, pokud za tebe zůstanu provdaná jeden rok,“ řekla moje sestra, která seděla vedle Damona naproti mámě a mně. „Hodlám to splnit. Ať na mě vyzkoušíš cokoli.“

Mluvila k němu, a když jí odpověděl, řekl to klidně a rozhodně. „My se nerozvedeme, Arion. Nikdy.“

Jeho hlas zněl, jako by měl hlavu odvrácenou do strany. Jako by se díval z okna. Kamkoli, jen ne na ni.

Rozvod nebude? Rozbušilo se mi srdce. Jistěže se s ní rozvede. Jednoho dne, že? V žádném případě by takhle daleko nezašel. Koneckonců to udělal výhradně proto, aby se mé rodině pomstil. Proč by to chtěl protáhnout až do konce života?

Měl v plánu nás zničit. Našel důkaz otcovy zpronevěry a daňového úniku, otec kvůli tomu utekl ze země, federálové zabavili skoro všechno, co jsme měli, z našich účtů zmizely peníze a teď… pachatel toho všeho nám vpadl do života, aby využil tři zničené ženy, jež potřebovaly podporu. Někoho, kdo by zachránil jejich domov a vrátil jim luxusní životní styl a společnost, na kterou byly zvyklé.

Ne, rozuměla jsem tomu. Jakkoli jsem chtěla předstírat, že netuším, co to hraje, věděla jsem to. Hluboko uvnitř jsem to věděla.

Jeho plán nebyl nás zničit. Plánoval nás mučit.

Jakkoli dlouho se mu zlíbí.

„Ty se mnou chceš zůstat ženatý?“ zeptala se moje sestra.

„Nechci být ženatý s nikým,“ odpověděl Damon monotónním, lhostejným hlasem. „Jsi stejně dobrá jako kdokoli jiný. Jsi krásná a mladá. Pocházíš z Thunder Bay. Jsi vzdělaná a atraktivní. Jsi zdravá, takže děti by neměly být problém…“

„Chceš děti?“

Moje sestra tu otázku položila hlasem plným naděje. Zavřela jsem oči ukryté za slunečními brýlemi a v duchu sebou trhla. „Bože,“ vydechla jsem, neschopna dál potlačovat znechucení.

V autě se rozhostilo ticho. Určitě mě všichni slyšeli, a přestože jsem ho neviděla, věděla jsem, že na mě upírá zrak.

Jak to, že ho ještě pořád chtěla? A opravdu přivedou do tohoto šílenství děti? Ani to, co udělal, když jsme byli malí, ji nepřesvědčilo o tom, jak je zlý, a stejně tak to, co mi udělal na střední. Věděla, že ji nemůže vystát, a přesto ho chtěla. Odjakživa ho chtěla.

Arion bylo jedno, že se za něj musí provdat kvůli situaci, kterou on sám způsobil. Právě kvůli němu jsme přišly o všechno, co jsme měly, ale žádný strach… Přišel za námi a všechno napravil tím, že se oženil s nejstarší dcerou a schoval nás pod svou ochranu a bankovní účet své rodiny. Udělal ze sebe lék, což by nebylo třeba, kdyby zároveň nevytvořil nemoc, jež nás postihla.

Nenáviděla jsem ho. Nový manžel mé sestry byl jediným člověkem, o němž jsem se domnívala, že ho možná jednoho dne zabiju.

„Pokud mi chceš být nevěrný,“ varovala ho Arion, „buď diskrétní. A nečekej, že ti v takovém případě budu věrná.“

„Ari…“ Máma naznačila, aby moje sestra zůstala zticha.

Stejně však pokračovala. „Rozumíš?“ dodala ke svému manželovi.

Odvrátila jsem se k oknu, abych skryla tvář – nebo aspoň její polovinu. Nebo jsem možná jen chtěla působit, že je neposlouchám, auto však bylo příliš malé na to, abych v něm jeho blízkosti unikla. Nemohla jsem neslyšet každé slovo.

Copak tohle neprobrali ještě před svatbou? Nebo to pro moji sestru nebylo důležité?

„Pár věcí si vyjasníme,“ řekl klidně, „protože se zdá, že jsi zapomněla, v jaké jste se ocitly situaci, Arion.“ Odmlčel se a pokračoval. „Získala jsi moje jméno. Každý měsíc dostaneš apanáž. Udržíš si postavení v místní společnosti, budeš si chodit na obědy, nákupy a i ty svoje zatracené dobročinné akce.“ Svým tvrdým hlasem jí s každým dalším slovem kopal stále hlubší hrob. „Tvoje matka a sestra neskončí na ulici a tím moje povinnost vůči tobě končí. Budeš mluvit, pouze pokud budeš vyzvána, a nebudeš se mě na nic ptát. Rozčiluje mě to.“

Hruď se mi zvedala a klesala mělkými nádechy a žaludek jsem měla na uzel.

Pokračoval: „Budu šukat s jinými ženami, ale ty se jiných mužů ani nedotkneš, protože nikdo jiný se nesmí stát otcem mých dětí. Jak jinak,“ dodal jízlivě. „Budu si chodit, kam a kdy se mi zachce, a očekávám, že při vzácných příležitostech, kdy bude třeba, abychom na veřejnosti hráli spokojený pár, budeš vhodně oblečená a připravená plnit svoje povinnosti. Sice nebudeš tou nejšťastnější manželkou na světě, Arion, ale bylo mi řečeno, že právě kvůli tomu bůh vynalezl Sakse a xanax.“

Nikdo na to neřekl ani slovo. Sevřela jsem v pěstech látku svých šatů. Bylo mi zle z faktu, že nemají odvahu se mu postavit. Jakkoli se mi však jeho upřímnost příčila, zároveň jsem si jí vážila. Aspoň nebude v jejich manželství nikdo žít v iluzi či si dělat marné naděje. Damon nikdy nelhal.

Kromě těch chvil, kdy ano.

„A pokud to chceš přežít,“ varoval ji, „navrhuju, aby ses této nové situaci rychle přizpůsobila, protože naše manželství skončí jen tvou smrtí.“

„Nebo tvojí,“ zamumlala jsem.

Na okamžik zůstali všichni zticha. Na pažích se mi zježily chloupky, v duchu jsem se však stále usmívala. Představovala jsem si, že se na mě právě teď nejspíš mračí stejnýma černýma očima, jaké jsem si pamatovala, ne úplně skrytýma pod těmi samými tmavými vlasy, kterých se určitě nedotkl nikdo jiný než já, ale to mi bylo jedno. Tak jako tak to dopadne špatně. Tím, že budu chodit po špičkách, jemu ani jeho rodině neprokážu žádnou laskavost.

„Rozumíme, Damone,“ odpověděla po chvíli moje matka.

Auto zpomalilo, brána u našeho domu zaskřípala a poté vůz opět vyrazil vpřed, aby nás dovezl až k domovu. Zůstala jsem schoulená na konci sedadla, tiskla se k oknu a cítila, jak se mé tělo naklání do strany tím, že vůz objel kruhovou příjezdovou cestu a zastavil před dveřmi.

Možná bych měla být vděčná, že ještě pořád máme domov. Můj táta – starosta Thunder Bay – byl pryč a naše firmy, majetek i nemovitost skončily zabavené, stejně jako téměř všechny naše peníze. Máma byla vděčná, že jsme s Ari aspoň spaly ve vlastních postelích a neztratily dům, v němž jsme vyrostly.

Jenže si pouze něco nalhávala. Nic z toho nám už nepatřilo. Dům a všechno v něm bylo napsané na jméno Damonova otce. Skutečně jsme neměly vůbec nic.

Možná si myslíte, že je to strašné, ale vědomí, že už nemám nic, co bych mohla ztratit, mi přinášelo jistou svobodu. Nikdy by nebojoval s nikým, kdo se ničeho nebojí.

Dveře se otevřely. Slyšela jsem šustění oblečení, jak všichni vystupovali z auta.

„Nejdu dovnitř,“ oznámil Damon.

Chvíli bylo ticho a pak se moje sestra pokusila namítnout: „Ale…“

Nedopověděla to. Netušila jsem, jestli se prostě rozhodla, že jí to za tu námahu nestojí, nebo jí máma naznačila, aby zůstala zticha, či si jen vzpomněla na jeho příkaz, aby se ho na nic nevyptávala, ale protáhla se kolem mě a vystoupila z auta. Za ní vlál závan jejího parfému od Gucciho. Přes baleríny se mi otřela vlečka jejích šatů.

Další vystoupila máma, jako vždy šla přede mnou, aby mě mohla doprovodit ke dveřím.

Sotva jsem se však posunula po sedadle, někdo mě chytil za límeček a přitáhl mě k pevnému tělu. Dveře se v tu chvíli zabouchly a cvakl zámek.

Ostře jsem se nadechla. Po kůži mi přebíhalo mravenčení a rty mi ovanul jeho horký dech.

„Winter?“ zvolala venku máma. „Damone, co se děje?“

Jedna z nich zacloumala klikou a pokusila se tak dveře znovu otevřít.

„Hej!“ křikla moje sestra a zaklepala na okno.

Chystala jsem se ho od sebe odstrčit, téměř okamžitě jsem však paže spustila k bokům. Chtěl, abych mu vzdorovala, a já mu to uspokojení nehodlala dopřát. Zatím ne.

„Moudré rozhodnutí,“ zašeptal. „Šetři sílu, Winter Ashbyová. Budeš ji potřebovat.“

Jeho dech mě pohladil po ústech a zalechtal mě v jejich koutcích. Hruď se mu teď zvedala a klesala rychleji než předtím.

Už nebyl klidný.

Dveře se otevřely, s minimální námahou mě vystrčil z auta, až jsem vklopýtla do máminy náruče, a vzápětí se za mnou dveře opět zavřely.

Sotva jsem se narovnala, někdo mě chytil za paži – asi moje sestra.

„Co to mělo být?“ ucedila.

„Tak jsi blbá?“ vyštěkla jsem tiše. Opravdu to netušila?

Nic z toho, co se právě dělo, s ní nemělo nic společného a ona to moc dobře věděla.

Máma mě doprovodila do domu a kolem slabounkého zurčení naší vlastní malé fontány na příjezdové cestě. Sotva jsme vstoupily do mramorem vyloženého foyer, otřely se o mě šaty mé sestry. Pustila jsem máminu paži a natáhla ruku před sebe, abych nahmatala schodiště. Uvnitř už jsem se vyznala.

Nade mnou zaskřípaly schody. To Ari nejspíš vyrazila do svého pokoje.

Svatební den. Bez svatebčanů. Bez hostiny. Nebo svatební noci. Aspoň zatím.

„Mami?“ křikla Ari, právě když jsem obešla sloupek a zamířila do svého pokoje dál na chodbě. „S Damonem budeme potřebovat větší pokoje, víc soukromí a taky hlavní koupelnu.“

Zatnula jsem zuby a s prsty, jež jsem lehounce táhla po dřevěném zábradlí, jsem mířila dál do svého pokoje. Otevřela jsem dveře, vpadla dovnitř, zabouchla je za sebou a zamknula.

Pod kůží mi hořely nervy. Hmátla jsem napravo od sebe a okamžitě chytila do ruky jídelní židli, kterou jsem ukradla. Pro další ochranu jsem ji vsunula pod kliku.

Teď mě sice nechal jít, ale kdykoli se může vrátit.

Kterýkoli den. Kteroukoli noční hodinu. Kteroukoli minutu.

Michail se mi otřel svým vlhkým čumákem o nohu. Dřepla jsem si, pohladila ho a přidržela si jeho hlavu u své. Vychutnávala jsem si blízkost toho jediného, co mi dělalo radost. Kromě tance.

Tohoto zlatého retrívra jsem si adoptovala loni, a přestože jsem byla vděčná za jeho společnost, bylo by pro mě zároveň velice těžké ho tu nechat, kdybych musela utéct.

Vstala jsem a promnula si oči.

Bože, nemohla jsem Ari uvěřit. Opravdu vezmou mámě její ložnici.

Krev se mi vařila vztekem, ale asi je to dobře. Neměli bychom žít v iluzích. Bydlely jsme, jedly jsme a spaly jsme jen proto, že nám to někdo jiný dovolil. Staly jsme se ve svém vlastním domě hosty.

Jak nás tu táta mohl nechat?

Kdyby ho chytili, šel by do vězení, což by si Damon jistě moc přál. Oko za oko. Menší odplata. Doušek vlastní medicíny.

Ale otec měl tak akorát dost času utéct a nikdo teď netušil, kde je. Kdyby část těch peněz použil, aby nás někde ukryl a dostal spolu s ním ze země, nebo nás aspoň dal pod ochranu svých přátel, možná bych mu byla schopná odpustit. Nebo přinejmenším věřit, že mu na nás záleží.

On však odešel. Nechal nás na suchu, vydané na milost někomu, kdo se tu přichomýtl. Co s námi Damon udělá?

Určitě se dobře pobaví. Moje sestra byla překrásná. A soudě podle poznámek, které jsem odposlechla, si máma stále udržela figuru i obličej. Sestra udělá cokoli, co po ní bude chtít, a stejně tak máma. Pokud by odmítla, Damon pohrozí, že mi ublíží, takže ho máma poslechne na slovo.

Nebýt toho, že byla ještě stále provdaná za mého tátu, nejspíš by přicházela pro tenhle svazek v úvahu. Ani já jsem nebyla úplně ideální možnost, protože jsem mu vzdorovala a nikdy s tím nepřestanu. Ari představovala nejjednodušší řešení.

Vyhnula jsem se kulce, to však neznamenalo, že jsem byla v bezpečí. Co jiného mi zbývalo? Musela jsem odejít. Bylo na čase. Věděla jsem to.

Měla jsem zůstat hodně daleko. Po střední škole jsem dva roky studovala na univerzitě v Rhode Islandu, ale studium jsem předčasně ukončila, abych se vrátila domů a věnovala se tanci a tréninku a snažila se přesvědčit všechny možné choreografy a ředitele tanečních souborů, aby mi dali šanci. Byl to však hrozný rok a měl být ještě horší.

Klekla jsem si, vsunula ruce pod dlouhý volán prostěradla, nahmatala nylonový popruh a zpod postele vytáhla sbalenou cestovní tašku. Studenou obdélníkovou tašku jsem si schovala v šatníku poté, co jsem před pěti lety poslala Damona do vězení. Byla jsem neustále připravená uprchnout, protože jsem věděla, že bych v nevyhnutelném souboji prohrála. Měla jsem v ní dvě sady oblečení, náhradní tenisky, mobil na kredit a nabíječku, čepici, sluneční brýle, lékárničku, víceúčelový zavírací nůž a veškerou hotovost, kterou se mi od té doby podařilo tajně nashromáždit: prozatím celkem devět tisíc osmdesát dva dolarů.

Jistě, měla jsem kamarády a příbuzné, za kterými jsem mohla jít, ale jediné skutečně bezpečné řešení bylo zmizet. Potřebovala jsem se vypařit. Odjet ze země.

Jenže na to jsem potřebovala pomoc. Někoho, komu jsem věřila víc než komukoli jinému a kdo se nebál Damona ani jeho rodiny nebo místní společenské smetánky. Někoho, kdo by dokázal přechytračit manžela mé sestry a dostat mě odtud.

Někoho, koho jsem nechtěla postavit Damonovi do cesty, ovšem nejspíš jsem neměla na vybranou.

„Ahoj,“ pozdravil Ethan z nastartovaného auta. „Všechno v pořádku?“

Přikývla jsem a ucítila, jak se mi auto otřelo o stehna. Pochopila jsem, že mi otevřel dveře. „Ano.“

Bylo krátce po půlnoci a na pažích mě mrazilo. Před bránou jsem vydechla do studeného vzduchu a pevně se držela Michaila. Hrozilo, že si máma všimne reflektorů, a tak jsem svému kamarádovi řekla, aby na mě počkal o kus dál a třikrát zatroubil v rytmu dvakrát krátce a jednou dlouze, abych věděla, že dorazil.

Všechny chloupky na těle se mi postavily. Damon se prozatím domů nevrátil, ale pokud se nic nezměnilo, pořád byl stejný jako dřív. Rád býval přes noc vzhůru, takže dost možná byl ještě stále na cestě, proto jsem si potřebovala pospíšit, abych se ocitla co nejdál dřív, než kdokoli zjistí, že jsem pryč.

Měla jsem odejít hned, jak si před více než měsícem přišli pro tátu federálové. Věděla jsem, že se toho přihodí ještě víc. Nebo jsem měla odejít před dvěma dny, když si mámu a moji sestru pozval na schůzku Damonův otec a Arion odcházela z té schůzky zasnoubená. Teď už jsem ale byla rozhodnutá, že odejdu. Nehodlala jsem v jeho domě strávit jedinou další noc.

Cestovní taška mi vyletěla z ruky. Věděla jsem, že ji Ethan vzal a uložil na zadní sedadlo.

„Pohni. Je kosa,“ pobídl mě.

Psa jsem nacpala na zadní sedadlo, sama se posadila na místo spolujezdce, zabouchla dveře a zapnula si pás.

Na rtech mě polechtal pramínek vlasů, který se mi uvolnil z culíku. Vzhledem k tomu, jak jsem lapala po dechu, jsem ho omylem vsála do úst. Odhrnula jsem ho.

„Určitě to takhle chceš?“ zeptal se Ethan.

„V tom domě zůstat nemůžu,“ pověděla jsem mu. „Ať si tam ty svoje zvrácené hry hrají po libosti.“

„Nenechá tě odejít.“ Slyšela jsem, jak zařadil a motor zařval. „Žádnou z vás nenechá odejít. Tvoji mámu, sestru ani tebe… Rozhodl se, že mu teď patříte. Zvlášť ty.“

Auto se rozjelo, až mě to zatlačilo do opěradla. S každým ujetým centimetrem jako by mi někdo stále tepleji dýchal za krk. Nespala jsem už nějakou dobu, ale odteď se budu neustále ohlížet přes rameno.

Zvlášť ty. Ethan byl jedním z mých nejlepších přátel, znal celý příběh a věděl, v jak hrozné situaci jsem se ocitla.

„Oženil se s Arion prostě proto, že mu nedělala problémy a se svatbou souhlasila,“ varoval mě Ethan. „Chce ale tebe.“

Nic jsem neřekla a jen jsem zatínala zuby tak silně, až mě bolely.

Damon mě nechtěl. Chtěl mě mučit. Chtěl, abych každou noc poslouchala, co dělá za zdí s mojí sestrou. Chtěl mě každé ráno vidět mlčky sedět u snídaně, jak nervózní a s roztřesenými koleny přemýšlím, jestli se na mě dívá a co bude jeho další krok. Chtěl zničit klid, v němž jsem žila těch několik posledních let, kdy seděl ve vězení.

Vydechla jsem. „Je mi jedno, jestli po mně půjde. Je mi dvacet jedna. Nemá právo rozhodovat, jestli v tom domě zůstanu, nebo ne.“

„Je ale na něm, jestli se rozhodne, že tě nenechá odejít,“ opáčil Ethan. „A pokud bude třeba, přivede si posily. Musíme se na to připravit.“

Věděla jsem, že má pravdu. Ze zákona jsem si mohla dělat, co se mi zlíbí, ale Damon na to hledět nebude. Bude mě mít tam, kde sám bude chtít, ať s mým souhlasem, nebo bez něj.

Přesto jsem to musela zkusit. A nikdy se nezastavit.

„Nebojím se ho,“ zamumlala jsem. „Už ne.“

„A co tvoje máma a sestra? Co jim udělá, když se nevrátíš domů?“

Nic jiného, než co si naplánoval, odpověděla jsem v duchu.

„Věděly, co se mi stalo, když jsme byli ještě děti. A co mi udělal před pěti lety,“ podotkla jsem. „A přesto ho přivedly zpátky do našich životů. Pro peníze mu mě znovu postavily do cesty. Nejen že mě neochránily, ale naopak nás všechny ohrozily. Damonova rodina je zlá.“

Vůbec mě nepřekvapilo, jak se Arion zachovala. Od narození jsme žily v bohatství a Arion ho vždycky chtěla. Mít znovu peníze a být jeho manželkou, přestože zapříčinil všechny naše problémy, bylo víc, než v co mohla kdy doufat. Třeba bude nakonec ráda, že se to všechno vůbec stalo.

S mámou to však bylo něco jiného. Věděla, co pozvat ho do našich životů znamená. Věděla, o co mu jde, a neochránila mě.

A jakkoli s Ari moc nevycházím, nepřála jsem jí, aby trpěla.

Damon jí udělá ze života peklo. To, co mi řekl v autě, byla bez nejmenších pochybností pravda. Dřív nebo později do sebe začne moje sestra házet prášky na utlumení bolesti z toho, jak se k ní bude chovat. Jak to mohla matka dovolit? Opravdu se tolik bála, že přijde o svůj domov? Skutečně si dělala takové starosti, jak přežijeme?

Nebo že by ten intimní pohled, který si vyměnila s Damonovým otcem, když jsem je spolu jako malá viděla, konečně začal dávat smysl?

Moje máma s ním měla poměr, že? Třeba to nebyl jen strach, co ji ovládalo.

A navzdory tomu, co byly ochotné přetrpět, jsem nehodlala dovolit, aby o tom rozhodovaly i za mě.

„Mohli bychom se vzít,“ navrhl Ethan. Do jeho obvykle odlehčeného a hravého hlasu se vkradl smyslný podtón.

Navzdory nervozitě jsem si odfrkla. „To ho nezastaví. Ani na vteřinu nezarazí.“

Mít manžela by mě před Damonem Torrancem neochránilo.

„A sakra,“ zaklel Ethan.

„Co se děje?“

„Poldové. Za mnou.“

Poldové? Jeli jsme sotva pár minut. Ani jsem necítila, že bychom zabočili na dálnici, takže jsme byli ještě pořád na okresce. Poldové tu nikdy nejezdili. Věděla jsem to, protože moje sestra tudy se mnou v autě jela mnohokrát přes limit, a nikdy ji nikdo nezastavil.

„Mají zapnutá světla?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Jsme pořád na Shadow Point?“

„Ano.“

„Tak nezastavuj.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nejel jsi rychle. Nemají důvod nás zastavit.“

„Musím.“

Nedělalo mu to starosti. Strčila jsem ruce do přední kapsy mikiny a sevřela je v pěsti. Policajti se tu vyskytovali jen na zavolání. Něco bylo špatně.

„Prosím, nezastavuj,“ naléhala jsem.

„Bude to dobrý, zlato.“ Cítila jsem, že auto zpomalilo. „Jsme dospělí a neděláme nic špatného. Nebudeme mít problém.“

Natáhla jsem se, nahmatala tlačítko, o kterém jsem věděla, že tam je, a vypnula rádio. Nastražila jsem uši, abych slyšela, co se děje venku. Pod pneumatikami zaskřípal štěrk. Pochopila jsem, že Ethan sjel ke krajnici. Dupnul na brzdu, až se mi tělo naklonilo dopředu. Zapřela jsem se rukama o přístrojovku. Ethan zaparkoval.

Sakra. Za celý život jsem se v autě, které zastavila policie, ocitla jednou jedinkrát, a že znovu zrovna dnes večer…

Bouchly dveře auta. Tichý motor zahučel a prozradil mi, že Ethan stáhl okénko. Kabinu auta naplnil jeho mělký dech. I on byl nervózní.

„Zdravíčko,“ pozdravil mužský hlas. „Jak se takhle večer máte?“

Ten hlas jsem poznala. Bylo to malé město, měli jsme tu jen pár policistů, ale nebyla jsem s ním v kontaktu dost na to, abych si zapamatovala jeho jméno.

„Dobrý, jo, všechno v pohodě,“ pověděl mu Ethan a na koženém sedadle si poposedl. „Děje se něco? Nejel jsem moc rychle, že ne?“

Nastalo ticho. Představovala jsem si, že se policista sklání k okénku. Ani jsem se nehnula.

„Na projížďku je docela pozdě, ne?“ prohodil polda, aniž by Ethanovi odpověděl.

Zježily se mi chloupky. Co mu po tom bylo?

Ethan se nervózně zasmál. „Ale no tak. Jako bych slyšel svoji mámu.“

„Winter?“ oslovil mě polda. „Je všechno v pořádku?“

Jednu stranu obličeje mi olízlo horko. Posvítil na mě baterkou.

Ihned jsem přikývla. „Ano, naprosto.“

Třásly se mi však ruce. Neměli jsme zastavit. Kdybychom se dostali do vesničky, k lidem…

„Mohl byste nám otevřít kufr?“ zeptal se polda úsečně. „Nesvítí vám žárovka. Mrknu na to.“

Nám. Takže byli dva.

„Opravdu?“ Ethan si znovu poposedl. „To je zvláštní.“

Kufr se otevřel a Ethan vydechl. Mlčky jsem čekala. Pořád jsem na tváři cítila horko z baterky.

„Pokud tam najdete nějaké mrtvoly, nejsou moje!“ křikl Ethan k druhému poldovi, tomu u kufru. Byl to vtip.

Auto se pode mnou trochu zhoupnulo, jak se druhý strážník přehraboval v kufru. Propletla jsem prsty.

„Blahopřeju tvojí sestře k svatbě, Winter,“ pověděl mi policista u okna. „Vypadá to, že se na vaši rodinu zase usmálo štěstí. Jsi určitě ráda.“

Stiskla jsem rty.

„Tak kampak jste vyrazili?“ zeptal se.

„Do mého bytu ve městě,“ odpověděl Ethan.

Nastalo ticho a horko z mé tváře zmizelo. Policista pokračoval: „Plánuješ se tam zdržet, Winter?“ zeptal se. „Ta taška na zadním sedadle je tvoje?“

Polkla jsem. Najednou se mi rozbušilo srdce.

A pak strážník tiše, výsměšně mlaskl. „Teda, teda, teda… Tohle se nebude Damonovi líbit.“

Odvrátila jsem tvář čelem k oknu. Sakra. Já to věděla.

„Co prosím?“ ohradil se Ethan.

Najednou polda u kufru zakřičel: „Něco jsem našel!“

„Cože?“ vyhrkl Ethan.

Otočila jsem se jejich směrem.

Něco našli? V jeho kufru?

„Prosím, vystupte z vozu, pane Belmonte.“

Ne.

„Co je to? O co tu jde?“ zeptal se Ethan.

Vzápětí se však dveře na jeho straně otevřely. Cítila jsem, jak vystoupil z auta. Netušila jsem, jestli ho policista vytáhl, nebo to udělal dobrovolně. Otevřela jsem ústa, abych promluvila. „Ethane…“ Nevěděla jsem ale, co říct. Dostali ho.

Slyšela jsem šoupání a mumlání. Auto se pode mnou opět zhoupnulo, jak se znovu začali přehrabovat v kufru.

A pak…

„Cože?“ ohradil se Ethan. „To není moje!“

Pootočila jsem se na sedadle. Michail zakňučel. Snažila jsem se zaslechnout, co říkají.

„Kokain,“ prohlásil jeden ze strážníků. „To je zločin.“

Povytáhla jsem obočí. Kokain? Jako že… kokain? Rozepnula jsem si bezpečnostní pás a otevřela dveře. Ne.

Vystoupila jsem z auta, nechala dveře otevřené a s rukou na kapotě, abych se jím nechala vést, jsem se vydala ke kufru. Neměla bych vystupovat. Seřvou mě, ale…

„To snad nemyslíte vážně,“ zavrčel Ethan. „Strčili jste mi ho tam!“

Zaslechla jsem šoupání a zamručení. Ostře jsem se nadechla.

„Hej, hej,“ ozval se jeden ze strážníků. „Jste snad pod vlivem?“

Co se to tu dělo?

Slyšela jsem další mručení a skřípání štěrku pod nohama. Pochopila jsem, že na něj sáhli.

„Dost!“ vykřikla jsem. Moje ruce sklouzly po střeše auta k otevřenému kufru. Došla jsem k nim. „Nikdy drogy nebral. Co to děláte?“

Slyšela jsem zrychlený dech. Předpokládala jsem, že patří Ethanovi. Na nose mě studil chladný večerní vzduch.

„Máme tu přinejmenším patnáct pytlíčků,“ řekl polda.

„Se záměrem je distribuovat,“ přidal se druhý.

Záměr je distribuovat. Takže možná hned dva trestné činy? Točila se mi hlava.

„Ty hajz–“ zavrčel Ethan, avšak umlčeli ho.

„Počkejte!“ vyhrkla jsem. „Prosím, dost. Je to moje vina.“

Nastražili to. Ethan by v kufru nikdy drogy neměl. Tihle poldové nás zastavili schválně, a ne kvůli prasklému zadnímu světlu.

Přistoupila jsem ještě blíž. Dávala jsem si pozor, kam šlapu. „To já mu zavolala,“ řekla jsem, abych na sebe vzala vinu. „Co po mně chcete? Jen prosím… Prosím, nedělejte mu to.“

Několik vteřin bylo ticho. Pak jsem uslyšela cvakání. Někdo telefonoval.

„Pane?“ řekl jeden z poldů. „Máme ji.“

Damon. Byl za tím on. To on na nás zavolal policii.

Studená ruka se dotkla mojí. Trhla jsem sebou a zarazila se, když mi policista strčil mobil do ruky. Strach a zmatek ze mě opadly a vystřídal je vztek. Ztěžka jsem dýchala, pěnila jsem a skřípala zuby.

Přiložila jsem si telefon k uchu.

„Velice mě zklamalo, že sis myslela, že ti to vyjde,“ řekl mi příkrý hlas. „Ačkoli mě překvapuje, že jsi vůbec vyšla z domu.“

Nebyl to Damon.

„Gabrieli?“ zašeptala jsem v šoku.

Tohle celé domluvil Damonův otec? Měla jsem pocit, že ani nebyl na svatbě. Věděla jsem, že určitě plně podporuje, co Damon dělá, ale nenapadlo mě, že mu bude i krýt záda. Pozoroval mě.

„Nedělej si starosti,“ pokračoval. „Ráno ho pustí.“

„Pustí ho hned teď!“ zavrčela jsem.

Nechtěla jsem, aby můj kamarád kvůli mně jakkoli trpěl. Byla to blbost. Měla jsem mít rozum. I kdybych se dostala pryč, jenom bych tím Ethana vystavila nebezpečí v podobě Damona.

„Nebo ho můžeme nechat v cele až do soudu,“ pokračoval pan Torrance. „Je to na tobě.“

Zaskřípala jsem zuby, příliš naštvaná, než abych mohla myslet. Ethan neměl hroší kůži. Měla jsem ho ráda, ale noc ve vězení by se na něm podepsala. Natož týdny, měsíce nebo roky. Vyhrkly mi slzy, avšak zahnala jsem je.

„Co chcete?“

„Chci, aby ses koukala vrátit kurva domů a do postele,“ vyštěkl.

Zavrtěla jsem hlavou. Věděla jsem, že mě dostal – prozatím.

Ale ne navěky.

„Myslíte, že to se mnou bude tak snadné?“ zeptala jsem se.

„Jistěže ne,“ odpověděl o něco něžněji, skoro pobaveně. „Právě proto tě chce, Winter. Zkus se ale příště zachovat méně předvídatelně.“

„Proč vám na tom tak záleží? Už máte Arion.“

„Arion je paní Torranceová,“ podotkl. „Tvář jeho rodiny a ta, která vychová jeho děti. Ale ty?“ Odmlčel se a pak tak zlověstně, až mi na pažích naskočila husí kůže, prohlásil: „Ty jsi jeho třešnička na dortu.“

3. kapitola

DAMON

Před sedmi lety

Ovinu kolem ní paži, přitáhnu si ji k sobě a pevně ji přidržím. Zabořím jí nos do vlasů. Do paže mě tlačí drsné umělé drahokamy přilepené k jejímu kostýmu. Je tak maličká a křehká, jako párátko.

Kolem nás padá voda. Zaboří mi zuby do ruky. Nestáhnu paži. Místo toho mi bolest z jejího kousnutí naplní žíly teplem. Zatřepotají se mi víčka. Po kůži se mi rozběhne mravenčení a mé plíce opustí dech, o němž jsem ani netušil, že ho v sobě držím.

Není to nepříjemné. Nebolí to, jak by mělo.

Dívám se do její tvářičky. Nijak se jí nevzpouzím. Tlak zesílí. Určitě mi prokousla kůži.

Ano.

Neodtáhnu se.

Nikdy.

Sevřel jsem ji paží ještě pevněji. Její tělo přilnulo k mému. Nechtěl jsem ji pustit. A to ani když se mi do mysli začalo vkrádat vědomí, fontána se rozplynula a její vůně se změnila z květinové na vůni mého sprchového gelu. Kostým, který měla na sobě, byl teď hebký jako bavlna a její holé nohy vedle mých už nebyly zakryté bílými punčocháči.

Bylo to jiné. Něco bylo jinak.

S mrkáním jsem otevřel oči. Hlavu jsem měl ztěžklou spánkem. Sen se rozplynul a kolem mě se vynořil můj pokoj. A stejně tak tělo vedle mě.

Naneštěstí nepatřilo dívce z mého snu.

Zadíval jsem se na temeno svojí sestry. Vlasy měla rozhozené po mém polštáři a skoro stejně tmavé jako já. Spala. Cítil jsem, jak dýchá, a ruku na jejím břiše jsem sevřel v pěst.

Ve spánku jsem se po ní natáhl.

Ještě nikdy jsem to neudělal. Spali jsme spolu v jedné posteli už čtyři roky. Pouhé vědomí, že je vedle mě, mi stačilo.

Uvolnil jsem prsty a omylem jimi při tom přejel po pokožce na jejím břiše tam, kde se jí vyhrnulo triko. Zarazil jsem se a znepokojeně přimhouřil oči.

Zvedl jsem přikrývku a nakoukl pod ni. Prohlédl jsem si křivku jejího pasu, o něco hlubší, než jsem si ji pamatoval. Ke slabinám se mi tiskl její kulatý zadek.

Na stehnech měla prohlubně tam, kde jí pod kůží vystupovaly vyrýsované svaly, a její pokožka vypadala hebce.

Sakra. Zavřel jsem oči. Úleva, kterou mi přinesl sen, byla pryč.

Začala vypadat jako ostatní holky. Holky dost staré na to, aby s nimi kluci dělali různé věci. Začala být na dotek jako holky, s kterými jsem si užíval.

„Damone,“ vyhrkla náhle. Byla vzhůru. „Jsem Banks.“

Asi jsem ji probudil, když jsem se jí dotkl. Nejspíš se domnívala, že si myslím, že je někdo jiný.

Otevřel jsem oči, zatnul zuby a prudce se od ní odvalil. „Ano. Vím, kdo seš.“

Odhodil jsem přikrývku, vstal z postele, sebral jsem mobil a odpojil ho od nabíječky. „Snad jsem ti řekl, aby ses ovázala,“ ucedil jsem, odemkl jsem telefon a pročetl upozornění.

Nic na to neodpověděla, slyšel jsem však, jak se posadila. „I když jdu spát?“ namítla. „Je to jako korzet, Damone. Nemůžu dýchat.“

Zvykneš si.

Přečetl jsem si dvě zprávy od Willa a komentáře pod příspěvky, poté jsem odložil mobil na stůl a na počítači pustil hudbu. Došel jsem k šatníku, vytáhl kalhoty a bílou košili a při pohledu na džíny pověšené vedle mé černé mikiny se zarazil. Příští týden se měla konat Ďáblova noc. Do žil se mi vlilo vzrušení.

Vzal jsem i džíny a zamířil do koupelny nalevo. Měl jsem nutkání.

„Možná…“ ozvala se na posteli Banks. „Možná bych tu už neměla spát.“

Zastavil jsem se, přimhouřil oči a otočil se k ní.

Okamžitě sklopila zrak. Věděla, že o tom nechci mluvit.

Banks byla dcerou mého otce, ale byla moje, a to od prvního dne, kdy sem přišla. Její máma byla nějaká mrzká šlapka, jedna z mnoha, kterým můj otec platil, a kdyby k nám před čtyřmi lety nevrazila s tím, že chce prachy, nejspíš bych se o Banks nikdy nedozvěděl. Můj otec ji tehdy nebral na vědomí a dodnes si jí nevšímal.

To však nevadilo. Nepatřila mu. Nikdo mi ji nevezme.

Když jsme se poznali, celé dny poté jsem somroval drobné a kradl po celém domě peníze a cennosti, o nichž jsem věděl, že si máma nevšimne, pokud zmizí. Jednalo se o tisíce dolarů. Banksina máma, závislá na drogách, celých dvanáct vteřin předváděla, jak je to pro ni těžké rozhodnutí, pak shrábla prachy a šperky a dala mi Banks. Přivedl jsem ji domů, kde proti tomu nikdo nic neřekl. Moje máma, která tu tehdy ještě bydlela, nedovolila, aby cokoli narušilo její svět, jak si ho vysnila, a můj otec by mi dovolil cokoli, jenom abych byl spokojený.

Banks bydlela v mém pokoji, starala se o mě a já o ni pečoval a chránil ji. Měla ve věži připojené k mému pokoji schovanou matraci, ale skoro na ní nespala.

„Myslím v téhle posteli,“ objasnila. „V… tvojí posteli. Možná bych měla zase začít spát ve svojí. Už nám není dvanáct a třináct. Jsi větší. Potřebuješ víc místa.“

Povytáhl jsem obočí. Zlobil jsem se, a přitom jsem věděl, že nemám proč. Tajil jsem ji z dobrého důvodu. Ze stejného důvodu, proč jsem si do svého pokoje nevodil žádné jiné holky a proč jsem ji nutil nosit svoje staré oblečení, ovazovat si hrudník a nikdy jsem kamarádům neřekl, že moje sestra je jediná holka, která v mé posteli kdy spala.

Věděl jsem, že nejsem v pořádku.

Bylo mi to jedno. Dokud jsem byl spokojený, nikomu jsem nic nevysvětloval.

Když se odvrátila, pochopil jsem, že hádku vzdala. Pokračoval jsem do koupelny. Pustil jsem sprchu, svlékl si pyžamové kalhoty, vlezl dovnitř a omyl si tělo i vlasy. Horkou vodou jsem ze sebe spláchl pěnu, sklonil jsem hlavu a nechal si vodu stékat po krku.

Zavřel jsem oči a zapřel se prsty o stěnu. Je to jen otázka času. Před měsícem začal můj čtvrťák, ale taky můj poslední rok doma. Příští rok se v létě odstěhuju na vysokou a Banks se mnou nepůjde. Měl bych jí dovolit, aby si zařídila vlastní pokoj. Abychom si oba zvykli na odstup. V domě bylo dost prázdných místností, měla by si z čeho vybírat.

Nepochyboval jsem, že si na to rychle zvykne a bude ráda, že má vlastní ložnici.

Ne, problém byl ve mně. Byla moje. Byla jediná, kdo o mně věděl všechno, ale dospívali jsme a já si uvědomoval, že mě nakonec opustí.

Zatnul jsem prsty do stěny a představil si, jak v ruce držím něčí obličej – číkoli. Pokusil jsem se ho rozmáčknout v pěsti. Po zátylku mi až do hlavy vystoupalo pálení. Tělem mi až do penisu projel žár a každičký kousek kůže mě prosil, ať necítím nic z toho, co jsem právě cítil.

Potřeboval jsem odtud vypadnout.

Smyl jsem ze sebe mydliny, vypnul vodu a vystoupil ze sprchového koutu. Ze skříňky nalevo jsem vzal osušku, osušil se, navlékl si džíny a triko a vrátil se do ložnice. Cestou jsem si sušil vlasy.

„Spočítala jsem příklady z matiky a aktualizovala záznam z výzkumu,“ pověděla mi Banks, která právě u stolu, jejž jsem nikdy nepoužíval, listovala v papírech. Uložila mi do batohu složky. „Tu matiku si opiš vlastním písmem a nezapomeň si přečíst poznámky z fyziky na dnešní test. Zapamatuj si toho dost na to, abys aspoň prošel.“

Odhodil jsem osušku, zvedl černou mikinu a provlékl paže rukávy. „Vždycky projdu. Všimla sis?“ Střelil jsem po ní pohledem a přetáhl si mikinu přes hlavu. „Klidně bych mohl na ten test nachcat, a stejně bych prošel.“

Tiše se zasmála. „Jo, skoro jako by nechtěli riskovat, že bys na té škole zůstal déle, než je nezbytně nutné.“

Ne. Nehrozilo, že bych nějaký test neudělal, nebo že bych přímo propadl. Vedení školy prakticky stříhalo metr do dne, kdy ze školy vypadnu. Nijak by mi v tom nebránili.

V hodinách jsem pracoval na tom, co mě zajímalo, jenom aby mi lidi dali pokoj, ovšem Banks za mě dělala všechny domácí úkoly, projekty a seminárky. Ne že bych byl líný – v basketbalovém týmu jsem dřel –, zkrátka mi to bylo u prdele. A bylo pro mě zatraceně těžké se přinutit k čemukoli, co mě nezajímalo. Byl jsem sobec a naprosto mi to vyhovovalo.

Vzal jsem si od ní batoh se školní uniformou, zavěsil jsem si ho na záda a do kapsy si nacpal peněženku, mobil a klíče. Vyšel jsem z pokoje a zavřel za sebou. Ani jsem nestihl sejít krátké skryté schodiště, když jsem zaslechl cvaknutí zámku na opačné straně dveří. Věděla, jak to chodí.

Nikdy mě nenapadlo přemýšlet, jestli je u mě doma pro krásné holky bezpečno, ale nechtěl jsem, aby Banks kdokoli obtěžoval. Dveře zůstaly zamčené, dokud nebyla oblečená a ostražitá.

Obešel jsem sloupek zábradlí a zamířil přes foyer, dolů po dalším schodišti až do jídelny, kde jsem nakráčel rovnou ke stolu.

„Dobré ráno,“ popřál mi někdo.

Podrážděně jsem zamrkal. Koutkem oka jsem zahlédl nějakou holku oblečenou v bílé košili, jakou nosili sloužící, nejspíš tu ale byla nová. Vzal jsem si z tácu krajíc chleba a začal na něj nabírat vejce a slaninu. Z řady na stole jsem sebral láhev vody a nacpal ji do batohu.

Naše kuchařka Marina položila na stůl stříbrnou mísu s ovocem.

„Kdy se vrátí otec?“ zeptal jsem se a z chleba jsem odtrhnul kůrku.

„Zítra večer, pane.“

„Přál byste si dnes na večeři něco konkrétního, pane Torranci?“ ozvala se znovu ta holka.

Ježíši Kriste.

Přeložil jsem chleba napůl tak, aby náplň zůstala uvnitř. Holka pořád čekala na odpověď. Zakousl jsem se, střelil po Marině pohledem a odešel. Na odchodu jsem slyšel, jak té nové holce hubuje.

Lidi mají pocit, že je život peklo, protože čekali, že si budou připadat jako v nebi. Nějak takhle zněl citát, který jsem kdysi četl, ale nikdy jsem ho nepochopil. Když celý život žijete na hraně a způsobem, jaký nikdo jiný nezná, naučíte se spát v horku a jíst oheň. Až jednoho dne zjistíte, že nic víc nepotřebujete.

Nebi jsem nevěřil. Všem těm velkým nadějím a falešným očekáváním…

Ne, já jsem problémy potřeboval.

Uchopil jsem cigaretu do tří prstů a ucítil, jak mi v kapse už podruhé vibruje mobil. Zvedl jsem si ruku k ústům a znovu potáhl. Papír na hořícím konci cigarety zasyčel a plíce mi naplnil horký kouř. Vyfoukl jsem ho a opřel se o studený sloupek vedle nástěnky.

Ve škole ještě pořád skoro nikdo nebyl. Do zvonění zbývalo téměř čtyřicet pět minut.

Ve třetím podlaží jsem to měl nejraději. Hluk jídelny a tělocvičny zněl daleko odtud a tady nahoře bylo pouze pár učeben, tudíž dost ticho na to, abych slyšel všechny kroky. Všechny dveře. Nebo kdykoli někomu spadla propiska. Člověk ví, kdy není sám.

A ona tu nebyla sama. Přemýšlel jsem, jestli si mě všimla.

Pootočil jsem hlavu a nakoukl za sloupek. Vyhlédl jsem oknem, přes nádvoří a dalším oknem, až jsem ji uviděl. Takhle z dálky z ní zbyla jen šmouha. Začala si až moc věřit, ale to bylo u nových učitelů, zvlášť mladých, naprosto běžný. Mysleli si, že je univerzita dostatečně připravila, a i kdyby jo, na Thunder Bay by je nepřipravilo vůbec nic. Tady věci fungovaly trochu jinak a mně šéfovat nebude, protože mě nikdo zkrotit nemohl. Bylo na čase jí vysvětlit, že tady učitelé poslouchají nás, ne naopak.

Přešla přes místnost, aby si na kopírce něco ofotila. Olízl jsem si rty a v ústech mi vyschlo. No tak. Jdi někam, kde bude klid, jinak si pro tebe přijdu.

Představil jsem si, jak si uvolňuje drdol. Jak stojí na špičkách lodiček, zatímco se předklání na stůl…

Znovu mi zavibroval mobil. Zamrkal jsem a polkl. Hrdlo jsem měl na troud. Do hajzlu s ním.

Se skřípěním zubů jsem mobil vytáhl, přejel palcem po displeji a přidržel si telefon u ucha. „Vyser si.“

„Taky ti přeju pěkný ráno, mrzoute,“ odpověděl Will. „Co máš za problém?“

Znovu jsem polkl a zvedl oči ke kořisti. „Nic, co by můj pták nevyřešil, kdybys mě nechal ještě deset minut na pokoji,“ pověděl jsem mu, aniž bych od ní odtrhl zrak. „Co chceš?“

„Přinutit tě se usmát.“

Zamračil jsem se. Přinutit mě… Ježíši, do prdele. Obrátil jsem oči v sloup. V tu chvíli jsem se tomu málem poddal. Měl dar obrousit moje hrany, a hodně rychle.

„Cha cha. Slyším, jak se usmíváš.“ Jeho pobavený tón mi neunikl. V jeho hlasu byl vždycky patrný smích.

„Tak ty mě slyšíš, jak se usmívám, jo?“

Byl jediný – jediný –, kdo kolem mě nechodil po špičkách. Párkrát jsem ho kvůli tomu málem zabil, ale teď jsem bez něj nepodnikal skoro nic. „Říkal jsem ti,“ podotkl. „Jsme spojený. Na spirituální úrovni a tak.“

Zazubil jsem se, i když mě neviděl. „Kurevsky tě nenávidím.“

Idiot.

Will, Michael a Kai byli moji přátelé. Pro kohokoli z nich bych vkročil do ohně. Will z nich ovšem byl jediný, o kom jsem věděl s určitostí, že by vkročil do ohně kvůli mně.

„Tak co má na sobě?“ zeptal se.

Zadíval jsem se na ni a sledoval ji pohledem. Vyšla z kopírovacího centra a zamířila chodbou pryč. „Zásnubní prsten.“

„Slušná úchylárna.“

Zasmál jsem se a vykročil. Srovnal jsem s ní tempo, zatímco mířila jednou chodbou a já druhou. „Bylo by to ještě úchylnější, kdyby na sobě měla i svatební šaty.“

„To bych bral.“

„Si přijď. Rád se podělím.“

A dělit se bylo občas i nezbytný. Jak šlo o ženy, ne vždycky jsem dodržel svoje sliby. Když mě začaly nudit, Will přebral štafetu.

Blížila se k rohu, kde zahne doleva. Bylo skoro na čase.

„Musím jít,“ pověděl jsem mu. „Sejdeme se v sedm třicet na parkovišti.“

„Jo. Nechal jsem si v tvým autě svoji sportovní tašku, takže si ji potřebuju před tréninkem vyzvednout. Zatím –“

Nenechal jsem ho domluvit. Aniž bych od ní odtrhl oči, odtáhl jsem mobil od ucha a zavěsil. Zašla za roh a znovu se objevila v oknech kolmých ke mně. Blížila se. Zastavil jsem se, schoval mobil do kapsy, opřel se ramenem o zeď, ruce strčil do středový kapsy na mikině a čekal na ni.

Znovu zabočila doleva, na okamžik mi zmizela z očí a opět se objevila. Když si mě všimla, zastavila se.

„Pane Torranci,“ oslovila mě.

Přikývl jsem. „Paní profesorko Jenningsová. Chtěla jste mě vidět?“

O krok ucouvla a rozhlédla se. Nevěděl jsem, jestli to byl instinkt, nebo byla zmatená, ale pobavilo mě to. Na sobě měla černé šaty s krátkým rukávem a véčkovým výstřihem, které jí obepínaly křivky. Úplný opak svetříků a květovaných sukní po kolena, jež nosila na začátku školního roku. Nová učitelka, která začala svůj první rok na téhle škole oblečená jako manželka městského pastora, moc ráda se zájmem pokukovala po svých dospívajících studentech a taky se podle toho začala oblékat. Pořád ovšem nosila brýle a vlasy v drdolu.

Ztěžka polkla a tváře jí zrůžověly. „Hm, během vyučovacích hodin, ano. Jsem, hm…“ Sklopila zrak a v lodičkách přešlápla. Potlačil jsem úšklebek. Sice se teď oblékala vyzývavěji, ale pořád byla stydlivá.

Líbilo se mi to. Sebevědomí mě štvalo. Nebavilo mě mít pocit, že mě ženy loví.

„No, jste tu,“ prohlásila a odměřeně se usmála. „Pojďte dál.“

Vešel jsem za ní do učebny s pocitem, jako by se mi krev v žilách najednou zahřála.

Přesně tohle mě bralo.

Tam dole byla právě spousta holek. Holek mého věku. Roztleskávačky, gymnastky, studentky se stipendii… Kdybych chtěl, mohl bych si s některou z nich do pěti minut zašukat, ale pro mě měl sex jen málo společného s mým tělem.

Na rozdíl od toho, co se mi nabízelo přímo tady. Od toho, jak jsem se jí díval na záda. Jak byly dveře za mnou zamčené na zámek. Jak z ní sálal strach, přitažlivost a vědomí nebezpečí, kterou pro ni představovalo, že se se mnou ocitla o samotě. A vědomí, že se na mě bude po dnešku muset dívat každý den až do konce školního roku, kdy odmaturuju. Vědomí toho, co mi se sebou dovolí dneska udělat, panika způsobená skutečností, že to opravdu dovolila, a touha, abychom si to zopakovali.

Pro mě byl sex v hlavě. Skoro úplně.

Odložila hromádku papírů na stůl, otočila se a zaletěla pohledem ke dveřím, jako by si až nyní všimla, že jsem je za námi zavřel. Rozhostilo se ticho. Všiml jsem si, že se napjala, přesto se rozhodla pokračovat ve své roli učitelky.

Propletla před sebou prsty a nasadila přísný výraz. Bylo docela roztomilý, jak si tahle třiadvacetiletá holka myslela, že sedmnáctiletý kluk, mnohem mohutnější a o dobrých patnáct centimetrů vyšší než ona, na ni nahlíží jako na autoritu.

Dvěma kroky jsem došel ke stolu v první řadě a opřel jsem se o něj zadkem.

„Nejsem zvyklá chodit kolem horké kaše,“ prohlásila, „takže přejdeme rovnou k věci.“

Jen jsem se na ni díval.

„Vnímám významný rozdíl mezi kvalitou úkolů, které jste vypracoval doma, a prací, kterou odvádíte při vyučování,“ pokračovala. „A všimla jsem si také rozdílu v písmu. Nebudu chtít, abyste se obhajoval, protože oba víme, o co tu jde, a nebudu ani marnit náš čas.“

Povytáhl jsem obočí.

Zarazila se, olízla si rty a odkašlala si. „Jenom říkám ‚dost‘.“ Kývla na mě bradou. „Buď svoje úkoly vypracujete sám, nebo propadnete.“

Jo, jasně. Dál jsem jí hleděl do tváře, přesto jsem si všiml, že jí pod šaty ztuhly bradavky. Možná jí bylo chladno. Možná ne. Chtěl jsem je vidět na vlastní oči.

Zrychlil se mi tep a pták mi ztvrdnul představou, jak ji svlékám. Zaskřípal jsem zuby, abych svoje nutkání co nejdéle ovládal.

Když jsem neodpověděl, pobídla mě: „Rozumíte?“

Znovu jsem zvedl zrak a představil si, jak mám polštář plný rudých skvrn od její rtěnky z toho, jak jsem ji celou noc držel na posteli s obličejem zabořeným do polštáře a zadkem ve vzduchu. „Ano, paní profesorko,“ odpověděl jsem.

Zmateně se zarazila, jako by nečekala, že to půjde tak lehce, ale pak přikývla a dobrosrdečně se pousmála. „Tak dobře. Můžete jít,“ oznámila.

Málem jsem si odfrkl. Ani zdaleka jsme tu neskončili.

Byl jsem na řadě.

„Můžu se na něco zeptat?“ prohodil jsem a otevřel si v mobilu její fotku. „Jste to vy?“

Došel jsem k ní a zastavil se, až když jsem byl tak blízko, že jsem k ní musel sklonit hlavu. Zvedla oči od mobilu v mé ruce ke mně a pak je znovu nechala klesnout. Pokusila se ode mě odstoupit, ale ihned narazila do katedry.

Poukázal jsem na fotku a tiše pronesl: „Moc jste se nezměnila.“

Znovu polkla. Jednalo se o jednu z mnoha fotek, jež jsem našel na jejích sociálních sítích. Byla na ní zachycená ve třeťáku na střední škole během pobytu na letním táboře. Pózovala s kamarádkami na palandě, usmívala se, vlasy měla rozpuštěné, na zubech rovnátka a opálené nohy v roztomilých džínových šortkách…

Stiskla rty. „Naučila jsem se od té doby používat řasenku.“

Obešla mě, zvedla křídu a začala psát na tabuli.

„Červenáte se,“ poznamenal jsem. „Stydíte se?“

„To stačilo.“

Mladá paní profesorka Jenningsová byla nemotora, ale měla potenciál. Sjel jsem pohledem po křivce jejího pasu a přes zadek až na sexy nohy. Viditelně.

„Víte, nejsem lenoch ani tupec,“ prohlásil jsem a zezadu přistoupil skoro až k ní. „Jenom nemám zájem věnovat svůj čas něčemu, co mě nebaví. Ale to, co mě baví?“ Ztišil jsem hlas. Hrál jsem si s ní. „Tomu se vydržím věnovat celou noc, slečno Jenningsová.“

Pootočila hlavu a ruka na tabuli se jí zastavila vprostřed věty. Pootevřela ústa a dvakrát je zavřela, než ze sebe vyrazila slova: „Musím se věnovat své práci.“

Zvedl jsem ruku, zapřel se dlaní o tabuli a naklonil se k ní, až mě na rtech zalechtaly její vlasy. „Na střední jste byla pro kluky jako já neviditelná, že?“ prohodil jsem provokativně. „Nikdo vás nikdy nelízal na zadním sedadle auta. Nikdo vám nestáhl kalhotky a neudělal vás na gauči u vás doma, zatímco vaši rodiče byli v sousední místnosti.“ Pomalu jsem sjel prstem po zipu na zadním dílu jejích šatů. Ztuhla a zrychlil se jí dech. „Nikdo vám nesál bradavky ani vás v pokoji v patře na párty v cizím domě nevzrušil tak, až vám zvlhla kundička.“

Prudce se otočila a vycenila zuby. „Nahlásím vás.“

„To, prosím, nedělejte.“ Ušklíbl jsem se. „Kdybych tam ale tehdy byl, připravil bych vás o věneček.“ Naklonil jsem se k ní a šeptem dodal: „Mám rád ty zakřiknutý.“

Zavrtěla hlavou. Její tmavé oči měly teplou hnědou barvu. „Varovali mě před vámi. Tímhle si ode mě jedničku nevysloužíte. Jednoho dne pochopíte, že když něco chcete, musíte na tom pracovat.“

„To mi nevadí.“ Zapřel jsem se o tabuli i druhou rukou tak, že jsem ji uvěznil mezi svými pažemi, a shlédl na ni.

Moje profesorka literatury byla pouze o šest let starší než já, a přestože se na ni moc rádi koukali všichni kluci ze školy, jenom já ji budu mít, protože nic jiného nepřicházelo v úvahu. Nudil jsem se. Nudily mě i ty blbky tam dole, které mi nikdy neřekly ne, ale nedokázaly uspokojit moje zvrhlé potřeby a nutkání ke všemožným úchylnostem. Nechtěl jsem si zašukat. Chtěl jsem se ušpinit a chtěl jsem ušpinit i ji. Nechtěl jsem být jediný, kdo…

Nedokázal jsem tu myšlenku dokončit. Moji kámoši – jakkoli si rádi hráli na ty zlý, si dál zachovávali svoji čistotu. Jejich touhy byly normální, potřeba se udělat čistě fyzická a zábavu si dokázali najít na každém rohu.

Pro mě to ale bylo všechno mnohem těžší. Nedokázal jsem vypnout mozek a udělat jsem se zvládl, jen když jsem si pohrál i s jejich myslí. Nechtěl jsem, aby si to paní profesorka Jenningsová užila. Chtěl jsem, aby se jí příčilo, že si to užila.

Přistoupil jsem ještě o kousek blíž, zadíval se jí do očí a sklonil se k jejím ústům.

Zapřela se mi však rukama o hruď a zastavila mě. „Nechte toho.“

Pomalu jsem se k ní natiskl celou vahou a ústa mi ovanul její horký dech. Zavrtěl jsem hlavou.

Zrychlil se jí dech, upřela zrak na mé rty a na obličeji se jí usadil výraz, který jsem viděl už stokrát. Všechny si nad tím dovolí chvíli uvažovat.

„Jedničku nepotřebuju a nebojím se toho, co mi můžete udělat,“ oznámil jsem a olízl jí horní ret. Vzlykla. „Chci, abyste si vyhrnula šaty, lehla si na stůl a roztáhla nohy jako správná učitelka, která chce, aby si její student vychutnal svou snídani.“

Zavrčela, napřáhla se a vrazila mi podělanou facku.

Ani jsem se nehnul. Během několika vteřin se mi pálení z jejího úderu rozlilo dolů po krku.

Chytil jsem ji za obě zápěstí, přitiskl jí je k tabuli u jejích boků a měl co dělat, abych potlačil pobavený úsměv. „Právě jste udeřila nezletilého. Bolí to, paní učitelko.“

Hruď se jí prudce zvedala a klesala. Zuřila a pokusila se mi vyvléknout.

„Vím, že to chcete.“ Sjel jsem jí pohledem po těle. „Nosíte pořád obepnutější sukně. A hlubší výstřihy. Nejste první učitelka, s kterou jsem něco měl. Vím, jak zachovat tajemství.“

„Je jedno, co má žena na sobě. Neříká si o to.“

„Takže to nejste vy?“ Kývnu k oknu. „Kdo vyhlíží z okna, když můj tým trénuje na hřišti? Kdo mě při tom pozoruje?“

Dva měsíce po začátku čtvrťáku nás trenér vyháněl ven na hřiště, dokud to počasí dovolovalo. Před několika týdny jsem si začal všímat, že nás moje profesorka pozoruje. Kdykoli jsem dal najevo, že jsem si jí všiml, ihned z okna zmizela. Jen tím dokázala, že touhám neporučíme a je naší přirozeností se jim poddávat.

„Když si sundám triko, díváte se obzvlášť dlouho.“ Sklopil jsem zrak na její rty. „Začnu si ho sundávat ještě častěji, když vím, že se vám to líbí.“

Zapomněla dýchat. Otevřela ústa a zadívala se na moje rty.

„Kdybych s vámi chodil na střední,“ pověděl jsem jí a sklonil se k jejímu uchu, „přišel bych za vámi, až byste byla se svými kamarádkami, a zašeptal vám do ucha: ‚Chci se tě dotýkat.‘“ Poslední slova jsem pronesl tiše. Odtáhl jsem se a zahleděl se jí do očí. „A pak bych vás vzal za ruku a odvedl do suterénu do posilovny, kam nikdy nikdo nechodí, a začal bych vás svlékat.“

„Pane Torranci,“ vyhrkla přidušeně, načež dodala: „Damone, prosím.“

Přes obličej se jí mihl strach, ne však strach, že by mě nedokázala zastavit. Byl to strach z toho, že něco chtěla, ale nechtěla, aby nás tu někdo přistihl.

„A pak bych tě stáhl na matraci,“ pokračoval jsem, „vyhrnul ti sukni –“ Pustil jsem jedno její zápěstí a chytil ji za krk. „Ošukal ti to tvoje sexy tělíčko a sál ti při tom prsa.“

Lapala po dechu. Než stihla cokoli říct, přitiskl jsem ústa na její a polkl její sten. Tvrdě jsem ji políbil a na jazyku ucítil chuť jahod, které měla k snídani. Ovinula mi paže kolem krku.

Odtáhl jsem je od sebe, zvedl ji ze země, otočil nás, posadil ji na stůl a okamžitě jí vyhrnul šaty.

Sáhl jsem jí pod oděv, strčil jí ruce pod kalhotky a stáhl jí je z hladkých opálených nohou a přes lodičky, až jsem je odhodil na zem. Pevně jsem zavřel oči. Srdce mi bušilo o něco silněji.

Ošukám ji. Přinutím ji prosit, aby se mohla udělat, a udělá mi radost, až tu bude dneska přednášet s vědomím, že mám její kalhotky v kapse. Zítra se vrátím na druhé kolo a třeba s sebou vezmu Willa a budu se dívat, jak s ním šuká na katedře.

Jo. Srdce mi vynechalo úder a na okamžik jsem zapomněl dýchat. Pták mi ztvrdnul. Olízl jsem jí nohu po vnitřní stranu stehna a vstal jsem.

„Proč já?“ zeptala se. Opírala se dlaněmi o stůl a kousala se do spodního rtu.

Zatlačil jsem do ní a přinutil ji lehnout si zády na stůl. „Protože je to úchylný,“ zavrčel jsem.

Vyhrnul jsem jí sukni až k pasu a znovu se ohlédl ke dveřím. Věděl jsem, že jsem je zavřel a zamkl. Potom jsem se vrhl ústy na její pohlaví. Zalapala po dechu a vykřikla. Uspokojením jsem zavřel oči. Hlavně roztáhni ty svý zatracený nohy a nech mě užít si to po svým. Proto tu taky seš.

Obtočil jsem jí paži kolem stehna, přidržel si ji a sál, lízal, tahal, kousal a pronikal do ní. Ochutnával jsem její klitoris, až sebou zmítala a sténala. Nebyla první profesorka, s kterou jsem tohle zažil, ale byla první, které jsem se dotkl. Vzhlédl jsem k ní, zatímco jsem ji sál, a viděl, jak moc si to užívá. Bylo to skoro až příliš snadné. Když je to snadné, tolik mě to nebaví.

„Stáhni si vršek šatů,“ nařídil jsem jí a zakmital jí jazykem po klitorisu.

Znovu tiše zasténala. Stáhla si nejprve jednu stranu, pak druhou a odhalila nahá prsa. Takhle je to lepší. Působila zranitelně. Polonahá, s rozevřenýma nohama, se svým studentem mezi stehny, s brýlemi na nose…

„Tohle ti moc jde,“ zaúpěla.

Zlehka jsem ji kousl, až zalapala po dechu. Nemluv.

Začala kolébat boky vstříc mým ústům a chytila mě za hlavu. Odstrčil jsem její ruce a položil jí dlaň na břicho, aby se ani nehnula. Zas a znovu jsem ji lízal a sál. Líbilo se mi to, protože jsem měl v rukách moc já a ona mi byla vydaná na milost. Všechno se to teď dělo jí. Dostávala, co jsem jí chtěl dát.

„Bože, ano,“ sténala. „To je tak příjemné.“

Na okamžik jsem se probral a místo ní uslyšel jiný hlas.

To je můj hodný chlapeček. Učíš se rychle, zlatíčko.

Přestal jsem se věnovat profesorce Jenningsové a snažil se polknout, protože mi najednou vyschlo v krku.

Soustředil jsem se na sebe. Vyhnal jsem ten hlas z hlavy, pronikl do ní dvěma prsty a přitom si jazykem hrál s jejím klitorisem.

„Bože, jde ti to vážně dobře,“ řekla mi profesorka Jennigsová, která prostě odmítala zavřít hubu. „Nepřestávej. Pokračuj, zlato.“

Zlato? Dělá si prdel?

Zatnul jsem zuby a vstal. Ztěžka jsem dýchal a snažil se rozepnout si co nejrychleji opasek, až jsem málem urval přezku. Třeba má v zásuvce stolu lepicí pásku. Potřeboval jsem, aby sklapla. Krk a hruď mi hořely. Znovu jsem se ponořil do svých myšlenek, které mě dokázaly rozptýlit.

Jenže náhle slezla ze stolu, pokusila se mě políbit a sama se pustila do rozepínání mého opasku. „Chci ti ho vykouřit,“ vydechla. „Chci tě ochutnat.“

Když tohle dělám, ztvrdne ti. To znamená, že se ti to líbí.

Vzpomínka na ta slova se mi zas a znovu drala na mysl. Odtrhl jsem její ruce od sebe. „Ne.“

Tohle se mi nelíbilo.

„Udělej, co říkám,“ nařídila mi. Snažila se to se mnou hrát.

V tu chvíli jsem ztratil zájem. Chytil jsem ji za krk, znehybnil jsem ji a naklonil se k ní. „Takhle se mi to nelíbí.“

Ano, líbí se ti to, že, broučku? Jsi moc hodný chlapeček.

Odstrčil jsem ji od sebe, odstoupil od ní a zapnul si pásek. V uších mi hučela krev, kůže se mi stahovala a stěny se kolem mě uzavíraly. Nedokázal jsem popadnout dech. Nemohl jsem se nadechnout.

Do hajzlu.

„Cože?“ vyhrkla profesorka Jennigsová a zakryla se pažemi. „Chci to, Damone. Přece jsi věděl, že tě chci. Tohle bylo vzrušující. No tak.“ Natáhla se po mně a pokusila se kolem mě ovinout paže. „Udělej mě,“ zašeptala. Její kostnaté paže mě pálily, jako by mi kůži olízl oheň.

Odstrčil jsem ji od sebe a prohrábl si vlasy. „Ty pitomá čubko.“

Došel jsem ke dveřím, odemkl je, rozrazil dokořán a vyřítil se na skoro prázdnou chodbu. Obracel se mi žaludek.

Proč nemohla zůstat zticha? Proč nemohla kurva držet hubu? Většina lidí dělá, co se jim řekne.

Seběhl jsem po schodech a pak po dalším schodišti, zabočil za roh a vpadl do dveří pánské šatny.

Neměl jsem se jí dotýkat. Došel jsem k umyvadlu a plivl do něj. Pořád jsem v ústech cítil její chuť, a tak jsem si znovu odplivl. Pustil jsem vodu, nalil si ji do dlaní a opláchl si obličej, abych se zchladil. Udělal jsem to takhle ještě párkrát a nakonec si osušil obličej do rukávu.

Zadíval jsem se na sebe v zrcadle, prohrábl si vlasy a přitom si přejel nehty po kůži na hlavě až po zátylek. Kde jsem si je zatnul do kůže. Hlouběji a hlouběji.

Pojď dneska se mnou spinkat, broučku. Před očima se mi mihla vzpomínka na to, jak si lehám do její široké postele, na které mě zakryla těžkou přikrývkou a přitiskla si mě ke svému nahému tělu.

Zavřel jsem oči, čelem se opřel o zrcadlo a jen dýchal. „Měl jsem ji ošukat,“ zamumlal jsem. „Měl jsem jí zalepit pusu, otočit ji a ošukat.“

Pod mými víčky všechno zčernalo. Propadal jsem se pořád hlouběji do černé díry. V hrdle mě bodaly jehličky.

Vytáhl jsem mobil, a aniž bych se na něj podíval, stiskl jsem tlačítko. Telefon začal vyzvánět. Přitiskl jsem si ho k uchu.

„Damone?“ oslovila mě Banks.

Zarazil jsem se a chvíli ztěžka dýchal. „Banks…“

„Potřebuješ mě?“

S mrkáním jsem otevřel oči a ohlédl se ke dveřím, abych se ujistil, že sem nikdo nejde. „Není čas.“

Bylo třeba to udělat po telefonu.

Začala však namítat: „Damone –“

„K čemu mi do prdele seš?“ Zmáčkl jsem mobil tak silně, až v něm křuplo.

Odmlčela se. Představil jsem si ji ve svém pokoji, kde uklízela nebo si četla nebo se starala o moje hady. Kéž by byla tady, protože by to tu proběhlo mnohem rychleji.

Udělej to. Prostě to udělej.

Odkašlala si a povzdechla. „Víš…“ pronesla tím pokud možno nejotrávenějším hlasem. „Mám něco na práci. To mi voláš jenom kvůli tomu? Jsi jak malý.“

Prsty mi zacukaly potřebou sevřít ruku v pěst. Výborně. Pokračuj. Zavřel jsem se do kabinky a zamkl dveře. „Do toho,“ pobídl jsem ji. „Zopakuj to.“

„Jinak co?“ odsekla. „Co uděláš? Jsi slaboch. Voláš mi jen proto, že někdo ranil tvoje citečky? Někdo ti stoupnul na nožičku? Michael, Kai i Will si určitě myslí, že ti prokazují laskavost, že vůbec dýchají stejný vzduch jako ty.“

Zatnul jsem čelist.

„Zůstávám s tebou kvůli penězům, ale i ty jsou mi už ukradené,“ pokračovala, „protože se mi chce zvracet, kdykoli se na tebe musím dívat. Ježíši, mám toho fakt po krk.“

Zachvěla se mi hruď a zas a znovu jsem svíral pěst. Lže. Dělá pouze to, co má dělat. Potřebuju, aby mi ubližovala, protože bolest překryje bolest, a když budu cítit jednu, nebudu cítit tu druhou. Potřebuju, aby potlačila, co se dere na povrch.

„Copak?“ vyštěkla. „Co mi na to povíš, hm? Nic. Protože nemáš co. Nezvládneš být ode mě ani hodinu, než chytneš hysterák jak mimino. Není divu, že mě má táta radši. Jsem syn, kterého si vždycky přál.“

Jako by se mi do břicha zabodla dýka. Hodně ostrá.

Protože jsem věřil, že má v tomhle pravdu. Můj otec ji neuznal jako svoje dítě, ale důvěřoval jí.

Jí. Bastardovi ze špinavý díry. Přitom kdybych ji v jejích dvanácti doslova neodkoupil, vydělávala by si roztahováním nohou stejně jako její feťácká matka. V našem domě bydlela jen díky mně. Jedla tři jídla denně jen díky mně. Byla v bezpečí jen díky mně.

„Co jsi to řekla?“ ucedil jsem.

Zachvěl se jí dech. Ztrácela odvahu. „Damone, prosím…“

„Zopakuj to!“

Zalapala po dechu, polkla slzy a přinutila se říct ta slova. „Kdykoli jsi pryč, celé dny se ti smějeme.“ Ztvrdl jí hlas. „Nevěří, že dospěješ. Nemůže si dovolit dát ti něco na zodpovědnost. Všichni se ti smějou. Zvlášť ten kluk, s kterým právě teď v tvojí posteli šukám.“

Zavrtěl jsem hlavou a chytil se horní hrany dveří kabinky. Nikdo se jí neměl co dotýkat.

„Bože, prvního z nich jsem měla v sobě dřív, než jsi vůbec vyšel z domu,“ pokračovala, aby mě ranila ještě víc. „Od rána do mě buší jeden za druhým. Co kdybys šel do třídy a nechal nás v klidu šukat?“

Zatnul jsem zuby a představil si ji, jak leží na mé posteli s frontou otcových mužů, kteří čekají, až na ně přijde řada. Jak se na ni usmívají. Užívají si s ní. Zneužívají ji. Jak s ní zacházejí jako s odpadem.

Kopnul jsem do dveří. Kopal jsem do nich zas a znovu, dokud zámek nepovolil. Dveře se rozletěly dokořán a narazily do zdi.

To je ono. A v tu chvíli… ze mě všechno napětí opadlo. Končetiny mi ztěžkly únavou. Představil jsem si svoji sestru doma v mém pokoji, oblečenou, s obojkem na krku. Jak pláče a po zemi se válí její knihy, protože byla nevinná, čistá a ta nejhodnější holka, jakou jsem kdy poznal.

Všechno, co řekla, jsem ji přinutil říct, protože můžeme cítit jenom jednu bolest najednou, a když na sebe nahrnu dost špíny, třeba se pod ní pohřbím tak hluboko, až nebudu schopný myslet.

A občas jsem dokázal to, co se mi honilo hlavou, zahnat tím, že jsem si našel vlastní oběti.

Jako třeba paní profesorku Jenningsovou. Nebo Banks. Možná jsem zkrátka nerad byl sám, a když budou všichni kolem mě stejně pošpinění jako já, nebudu si připadat tak osaměle.

Doma jsem po ní mohl chtít jiné věci, kterými by tu bolest zastavila, ale když jsem ji neměl u sebe, museli jsme improvizovat.

Vzpomínky, jež mě přepadly v učebně profesorky Jenningsové, byly tak vzdálené, že jsem si ani nevybavoval, co to ve mně odstartovalo. Došel jsem k umyvadlu, pustil vodu, naplnil si jí dlaně a napil se. Studená voda zchladila horkost v mojí hlavě.

Posledních dvacet minut se nikdy nestalo.

„Damone?“ slyšel jsem, jak mě Banks volá. „Damone!“

Narovnal jsem se a přitiskl si mobil k uchu.

„Je ti líp?“ zeptala se.

„Ano.“ V zrcadle jsem si zkontroloval obličej a vlasy a všiml si, že ze mě zuřivost začala opadat a pokožka mi opět zbledla. „Jo…“

„Prosím, už mě k tomu nenuť…“

Aniž bych jí odpověděl, odtáhl jsem mobil od ucha a zavěsil. Její přání nebylo důležité. Děláme, co je potřeba.

Uhladil jsem si oblečení. Mobil mi v ruce zavibroval a upozornil mě na příchozí e-mail.

Damon K. Torrance

Prosím, dostavte se ještě dnes ráno před prvním zvoněním do kanceláře za panem ředitelem Kincaidem.

Děkuji.

Kopie: Gabriel Torrance

Zatraceně.

Podíval jsem se na hodiny na displeji telefonu a zjistil, že do zvonění zbývá osm minut. Chtěl jsem si zakouřit.

Nacpal jsem mobil do zadní kapsy, dlouze vydechl a protáhl jsem si krk na obě strany, až mi v něm křuplo. Kdykoli mě tam povolali, můj otec dostal stejný vzkaz, aby měl přehled o všem, co se děje. Jako by ho to zajímalo. Věděl, že kdyby to bylo opravdu důležité, zavolali by přímo jemu. Což během mého studia na této škole udělali mnohokrát.

Kdysi jsem po jeho pozornosti toužil. Teď mě štvalo, když mu jen připomněli, že existuju. Netěšil jsem se, až příští rok odjedu v létě na vysokou, ale zároveň jsem se nemohl dočkat, až z toho domu vypadnu.

Tak jakou hovadinu jsem zas provedl, že mě Kincaid potřeboval otravovat?

Vyšel jsem ze záchodů. Na chodbě jsem se otřel ramenem o jednoho studenta a vstoupil do kanceláře vedení školy. Otevřel jsem dveře, došel k dlouhému pultu z tmavého dřeva a zadíval se na sekretářku ředitele paní Devasquezovou.

„Posaďte se,“ vybídla mě a pokývla k židlím za mnou. Krátké šedé vlasy se jí ani nehnuly. „Pan ředitel vás zavolá, jakmile bude připravený.“

Otočil jsem se, opřel se lokty o pult a čekal.

Bubnoval jsem prsty ruky, jež mi visela přes okraj pultu, a všiml si, že v kanceláři nikdo jiný není. Z Kincaidovy ředitelny nalevo však vycházely hlasy. Podíval jsem se tam. Za mléčným sklem ve dveřích se pohybovaly postavy. Vstávaly ze sedu.

„Proč na sobě nemáte uniformu?“ zeptala se mě za mnou Devasquezová.

„Je snad už sedm pětačtyřicet?“

Při tom jsem se k ní neotočil. Na nic dalšího se nezeptala.

Tuhle místnost jsem nenáviděl. Většinu tříd v téhle škole během let rekonstruovali. Zachovali fasádu z šedého kamene a všechno tu bylo přesně v takovém stavu, jaký od této instituce čekali rodiče, kteří platili každý rok tučné školné. Tato místnost mi však připomínala domov. Tmavé, naleštěné dřevo, z nějž se zvedal odporný pach vrstev letité leštěnky. Vysoké stropy s obnaženými trámy, na něž usedal prach, a vydlážděné podlahy, na nichž jsem nikdy neměl pocit, že stojím nohama pevně na zemi.

Dveře Kincaidovy kanceláře se otevřely a hlasy se vylily ven.

Otočil jsem se. Z kanceláře vyšla Margot Ashbyová a těm, kdo zůstali uvnitř, řekla: „Děkuju, Charlesi. Vím, že ty i tví učitelé jste dělali vše, co bylo ve vašich silách, abyste Winter pomohli si tu opět navyknout.“

Winter… Přimhouřil jsem oči.

A pak se vynořila i ona. Držela se své matky za paži a pomalu za ní kráčela.

Na okamžik jsem zapomněl dýchat. Kristepane. Co tu proboha pohledává?

Holčička z fontány. Vyrostla. Nemohlo jí teď být víc jak čtrnáct, možná patnáct. Dětský tuk byl pryč, stejně jako baletní sukýnka. I její oči, které na mě upírala… Pryč. Už nikdy se na mě znovu nepodívá.

Její starší sestra, která byla v mém věku, se protáhla ven jako první. Až pak vyšel i Kincaid a táta těch holek, náš starosta.

„Necháme si ji tu, dokud nedorazí slečna Faneová,“ slíbil Kincaid, když všichni vyšli do hlavní kanceláře. „Má instrukce, jak v prvních týdnech Winter pomoct, a protože jsou ve stejné třídě, zařídil jsem jim také stejný rozvrh.“

Stejný rozvrh.

Slečna Faneová. Erika Faneová? Bude mít s Winter stejný rozvrh? To znamenalo, že je Winter v prváku.

A vrátila se domů, aby tu nastoupila na střední.

Měl jsem co dělat, abych potlačil úsměv. Skoro jsem se vznášel radostí, že se objevilo něco nového, co mě zaujalo.

Vyšla ven po boku svojí mámy, kterou pustila hned, jak se všichni zastavili. Nechtěla se jí držet déle, než bylo nezbytně nutné. Nedokázal jsem od ní odtrhnout zrak. Modré oči měla stále nevinné a bezstarostné, ale asi jen proto, že netušila, že stojím ani ne metr a půl od ní. Zajímalo mě, jak dobře si mě pamatuje.

Zaujalo mě však, jak vzpurně zvedala bradu.

Jak snadno jedna bolest vystřídá druhou. Jak je možné, že jsem si ještě před několika málo minutami bolest ve své hlavě skoro nepamatoval a slečna Jenningsová pro mě byla vzdálenou vzpomínkou? Tiše jsem se zhluboka nadechl a naplnil si plíce potřebnou dávnou čerstvého vzduchu.

„Musí nosit blejzry?“ zeptala se paní Ashbyová. „Snažili jsme se ji k tomu přimět, ale –“

„Ach ne, to není nutné,“ odpověděl jí Kincaid. „Stačí, když bude nosit cokoli v barvách Thunder Bay.“

Winter na sobě měla standardní modro-zelenou skládanou sukni, ale zatímco všichni ostatní měli blůzy nebo košile, jí zpod výstřihu námořnicky modré mikiny vykukovalo bílé tričko s límečkem.

Rebelka.

„Jak se školní pravidla odívání dívají na boty z popelnice?“ ozvala se její sestra Arion, když si klekla, aby Winter zavázala glády s poškrábanými špičkami a rozvázanými tkaničkami.

„Polib mi.“ Winter nohu stáhla a hmátla po pultu vedle mě. Netušil jsem, jak věděla, že tu je, ale sáhla na něj a klekla si, aby si botu zavázala sama. Dlouhé blonďaté vlasy sestříhané do vrstev jí spadaly kolem obličeje.

V místnosti se najednou rozhostilo ticho. Vzhlédl jsem a všiml si, že na mě její rodiče zírají. Až teď si mě všimli. Když jsem se ocitl na deset cenťáků od jejich dcery.

Winter se narovnala a při tom se rukou otřela o moje džíny.

„Ach, omlouvám se,“ vyhrkla, protože si uvědomila, že vedle ní někdo stojí.

Její máma se ostře nadechla a vyrazila k nám. „Hm, vlastně, Charlesi, počkáme s Winter v knihovně.“ Došla k Winter, chytila ji a odtáhla ode mě. „Buď tak laskavý a pošli tam Eriku, až dorazí…“

„Jistě.“

Margot, Arion a Winter vyšly na chodbu. Hlavou mi začaly vířit všechny možnosti, které se mi naskytly. Netušil jsem, jestli na mě myslela nebo co o mně smýšlela, ale věděl jsem, že na mě nezapomněla. Nikdy na mě nezapomene.

Zavřely se za nimi dveře. Griffin Ashby, starosta našeho města, za nimi vykročil, ovšem cestou se u mě zastavil.

Prohlédl jsem si jeho profil, tmavě šedý, dokonale nažehlený oblek i modrou kravatu. Zrak upíral přímo před sebe, jako by mi odmítal věnovat jediný pohled.

„Jednoho dne skončíš za mřížemi,“ oznámil. „Doufám, že spíš dřív než později, abys nemohl nadělat další škody. Pan Kincaid ti sdělí, co po dobu studia mé nejmladší dcery na této škole smíš a nesmíš dělat.“ Až pak se na mě pohrdavě zadíval. „Pamatuj, že pokud se nebudeš chovat, jak se sluší, zničím tě. Nadobro.“

Odvrátil se a vyšel z kanceláře. Rty mi zacukaly úsměvem. Před šesti lety jsme se s jeho holčičkou navzájem změnili, a i když jsem její změnu neměl jak zvrátit, rozhodně bych jí mohl dát několik nových vzpomínek na mě.

A taky to… udělám.

Bylo rozhodnuto.

Pan Kincaid si odkašlal. Držel mi dveře své kanceláře otevřené. „Pane Torranci, pokud byste byl tak laskav?“