Přeložila Zuzana Hanešková

ALL THE MISSING PIECES

Copyright © 2025. ALL THE MISSING PIECES by Catherine Cowles

All rights reserved.

Translation © Zuzana Hanešková, 2026

ISBN 978-80-249-5880-4

Všem, kteří ztratili někoho, koho bezmezně milovali.

Nedovolte, aby vás bolest zatvrdila.

Nechte ji, ať se vám stane připomínkou toho,
že jste prožili tu nejnádhernější věc,
jakou vám svět může nabídnout.

A mému tátovi.

Který by byl tak nadšený,
kdyby v knihkupectvích viděl mou knihu.

Naučil jsi mě to nejlepší.

Navždy si to s sebou ponesu, stejně jako tebe.

PROLOG

Ridley

„Tváříš se, jako bych tě vlekla na šibenici,“ poznamenala jsem a ohlédla se na sestru, zatímco jsem po prašné pěšině mířila k davu lidí pod námi.

Přestože po všech stránkách vypadala jako můj odraz v zrcadle, dařilo se jí být mým naprostým opakem. Zatímco moje blond vlasy se vlnily v divoké změti pramenů, ona svoje zkrotila a proměnila v úhledné kudrny. Já se rozhodla pro oblíbené letní šaty a žabky, zatímco Avery si oblékla khaki šortky a bílou blůzku s kratičkými rukávy.

Sestra mi věnovala pobavený pohled. „Myslím, že bych dala přednost šibenici před skákáním přes oheň.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Než absolvuješ, musíš si vyrazit alespoň na jednu party.“

Avery si odfrkla a uhladila si už tak dokonalý účes. „Byla jsem na spoustě večírků. Jenom mě nebaví, když kluci z bratrstev skandujou: ‚Pij!‘“

„Jo, polovinu času vypadají jako přerostlí neandrtálci, ale patří to k základním věcem, co na vysoké zažít. Nechtěla bych, abys přišla o možnost posmívat se jim, když pijou pivo obrácení hlavou dolů.“

Z Averyiných úst se vydral smích. Nebo spíše zachichotání. Zvuk, který mi připomínal dětství. Nesčetné noci, které jsme trávily u sebe v pokoji, šeptaly si o všem možném a přitom zíraly vzhůru na hvězdy na stropě, které ve tmě zářily. Ty nad mou postelí byly rozeseté chaoticky bez ladu a skladu, ale ty Averyiny byly uspořádané do dokonalé repliky souhvězdí Orion.

Zlehka do mě šťouchla ramenem a zazubila se. „Strašně ráda kritizuju přerostlé puberťáky.“

Nedokázala jsem se ubránit ušklíbnutí. „Měly jsme z tělocvičny ukrást ty karty s čísly, které používají při gymnastických závodech.“

Avery zavrtěla hlavou. „Ráda bych věřila, že si děláš legraci, ale vím, že neděláš.“

Pokrčila jsem rameny. „Musíme ty kapitánské klíče použít k něčemu zábavnému.“

Zírala na mě, jako by mi narostla druhá hlava. Avery brala své povinnosti vážně, studiem počínaje a pozicí kapitánky lakrosového týmu konče. Její obětavost ji dovedla k úžasným věcem: absolvování s červeným diplomem, stipendiu ke studiu ve skvělém programu fyzioterapie, který začne na podzim, a vítězství jejího týmu na celostátním šampionátu.

Na druhou stranu já? Já stále nevěděla, co sama se sebou. Protože jsem si nebyla jistá, co chci dělat, skončila jsem u studia žurnalistiky jako hlavního oboru a enviromentálních studií jako oboru vedlejšího. Ani jedno z toho mě nijak zvlášť neoslovilo. Ale už brzy na tom nebude záležet. Budu muset vzít jakoukoli práci, kterou seženu.

Avery přešlápla a otočila se ke mně, neboť okamžitě postřehla, jak se moje nálada změnila. „Co se děje?“

Zavrtěla jsem hlavou a donutila se k úsměvu. „Nic. Jenom přemýšlím o tom, že zítřek bude koncem jedné éry.“ Projdeme po pódiu a nikdy už nebude nic stejné.

Sestra se usmála a zavěsila se do mě. Z party, která se odehrávala pod námi, se k nám linula hudba. „Pojeď se mnou do Chicaga. Můžeme bydlet spolu a ty si ve městě seženeš práci.“

Jedna moje část to přesně tak chtěla. Udržovat všechno tak, jak to je. S Avery jsme byly společně už od početí a toto bude poprvé, kdy nás od sebe něco oddělí. Jen ze samotného pomyšlení na něco takového jsem cítila bolest na hrudi. Věděla jsem však, že Chicago není nic pro mě. „Připadala bych si jako v kleci,“ přiznala jsem. Toužila jsem po otevřeném prostoru, čerstvém vzduchu a přírodě. Ne po smogu a vřeštících klaksonech.

„Nedaleko Chicaga leží u jezer spousta městeček. Možná některé z nich,“ navrhla Avery.

„Možná,“ přikývla jsem. Bylo jí však jasné, že to slovo postrádá skutečné nadšení. Neboť jsem si jednoduše nebyla jistá, kam se chci v životě ubírat.

Zrychlila jsem krok a táhla ji za sebou. „No tak. Pro jednou se nebudeme bavit o budoucnosti. Víš, že jakmile skončí promoce, máma s tátou se na mě vrhnou.“

Avery si povzdechla. „Tak mě proveď po prkně, kapitáne Hooku.“

Zasmála jsem se a ještě přidala do kroku. Malá soukromá vysoká škola ukrytá v arizonských horách, nabízející spoustu venkovních aktivit a ležící na předměstí malebného města s hromadou restaurací a barů, které jsme mohly navštěvovat, a jen pár hodin od Phoenixu, představovala vpravdě idylické místo, kde člověk mohl získat vzdělání.

Bude se mi po tom stýskat. Po pohodlí. Kráse. Také jsem ale toužila poznávat nová místa. Jinou krajinu a prostředí.

Hudba a hlasy byly stále hlasitější, a když se pěšina stočila, uviděly jsme místo, kde se party odehrávala. Stálo zde pár domů, které si pronajalo několik bratrstev, a uprostřed mezi nimi plála mohutná hranice. Za tím vším už bylo vidět jen stromy – stromy a nezřetelný obrys hor ozářených svitem měsíce. Přitahovaly mě víc než party, ale věděla jsem, že ruch a hudba mě brzy pohltí.

Právě když jsme se blížily, začal hlouček kluků skandovat: „Pij! Pij! Pij!“ Přitom zvedali do vzduchu jednoho z nich, v němž jsem poznala člena mužského lakrosového týmu, a kdosi další mu k ústům přitiskl kohoutek.

Avery na mě kradmo pohlédla. „Maximálně tři. Už se mu třesou ruce.“

Zachechtala jsem se. „Hele, je to jeden z vás. Sportovec. Hraje lakros.“

Zavrtěla hlavou. „Budu si muset s trenérem Carterem promluvit o jejich kondičce. Tohle je prostě ubohý.“

„Nemáš slitování.“

Avery se na mě zazubila. „To rozhodně.“

Kolem ramen se mi ovinula paže a mého spánku se letmo dotkly rty. „Ahoj, zlato.“

Zaklonila jsem hlavu a pohlédla do známé tváře. Jantarové oči lemované hustými řasami. Světle hnědé vlasy s ještě světlejšími prameny vyšisovanými díky všemu tomu času strávenému na slunci při hraní tenisu. Usmála jsem se na Jareda, naklonila se k němu a naše rty se setkaly.

Byl to vřelý a uklidňující polibek. Lehký a nenaléhavý. Líbala jsem ho dál a doufala, že z něj vzejde něco víc. Že se rozdmýchá plamen. Nestalo se tak.

Jared se odtáhl, políbil mě na špičku nosu a pak zalétl pohledem k mé sestře. „Ahoj, Avs. To je překvapení.“

„Plním sestře poslední přání na vysoké.“

Jared se zasmál. „To ti rozhodně v nebi přičtou k dobru.“

Avery zacukaly rty. „Vidím Carly. Jdu ji pozdravit.“

„Nezapomeň,“ zavolala jsem na ni, když odcházela, „žádný pití od neznámých mužů, drogy odmítej a neber si bonbony od cizích chlápků v dodávkách.“

Ukázala mi prostředníček a pokračovala směrem ke spoluhráčce z týmu.

Jared se zasmál a jeho smích mě pohladil jako obvykle. Necítila jsem však žádné příjemné rozechvění, žádný náznak něčeho víc. „Vážně dokážeš zázraky, když jsi ji sem dostala,“ poznamenal.

„Mám pocit, že bych asi měla jít za ní. Kdo ví, do jakých potíží by se mohla zaplést?“

Přitáhl si mě k sobě, přitiskl ke své hrudi a jeho paže mě ovinuly. „Nebo bys mohla zůstat tady se mnou.“

Opět jsem zaklonila hlavu a pohlédla do jeho hezké tváře. „To bych mohla.“

Nechala jsem se vtáhnout hučícím davem a hudbou, žárem ohně a nadšením z možných zítřků. Jared mě odvedl k hloučku lidí – pár spolubydlícím, s nimiž hrál ve stejném tenisovém týmu, a jejich přítelkyním –, se kterými jsem se za poslední rok a půl spřátelila.

Klábosili jsme o našich plánech po promocích a cestách, na které se někteří chystali po ukončení školy vyrazit. Bylo to neformální, nenucené, a přesto plné nevyřčených možností.

Jaredovy rty se lehce dotkly mého ucha. „Přemýšlelas o tom New Yorku?“

Sevřel se mi žaludek. Od chvíle, kdy jeho otec zjistil, že bude mít syna, měl Jared naplánovaný život – což zahrnulo vystudovat finance a potom pracovat v New Yorku v otcově hedgeovém fondu. Dokonce i ten tenis měl na seznamu vhodných zájmů, společně s golfem a raketbalem.

Ve škole se Jared choval trochu uvolněněji. Chodil se mnou na túry nebo k jezeru. Ale vždy, když se ocitl v otcově společnosti, se to změnilo. Dodržoval, co se od něj čekalo.

„New York není pro mě.“ Pronesla jsem ta slova tiše a snažila se je vyslovit s co největší lehkostí, jako by snad díky tomu měla méně bolet.

Jared zaťal zuby a svaly na krku se mu rozechvěly. „To nevíš, dokud to nezkusíš.“

„Vím to.“ To už neznělo tak jemně. Mluvila jsem rozhodně, i když ne drsně.

V očích se mu rozzlobeně zablýsklo. „Tak to si jsi jistá, i pokud jde o mě, co?“

„Jere, dneska večer ne.“

Sevřel ústa. „A kdy přesně si o tom máme promluvit? Až se hned po promoci pohrneš z města? Snažím se to s tebou probrat už celé měsíce.“

Pocítila jsem tlak v hrudi, až jsem nemohla dýchat. „Jenom jsem chtěla, abychom si těch pár posledních týdnů užili. Nezabývali se ničím příliš závažným.“

Jared se na mě dlouze zahleděl a svaly na čelisti mu pracovaly. „A tím závažným míníš, že se mnou končíš. Což víš nejspíš už celé měsíce. Ale místo toho, abys už sakra dospěla a pověděla mi to, ses tomu jenom vyhýbala. Tak dík.“

„Jere…“ Natáhla jsem k němu ruku, ale on ustoupil z dosahu.

„Tak teď už aspoň ten rozhovor vést nemusíš. Skončili jsme.“ Vyrazil pryč a vzdálil se od party směrem ke stezce, která vedla k místu, kde všichni parkovali. Mně nezbývalo než jen hledět za ním.

Celé tělo mě svědilo, jako by mi kůže byla příliš malá. Jared měl pravdu. Vyhýbala jsem se tomu. Nechtěla jsem ho ranit nebo v jeho očích spatřit zrazený výraz. A tím, že jsem se tomu vyhýbala, jsem mu jen způsobila ještě větší bolest.

Na rameno mi dopadla něčí ruka a já nadskočila a prudce se otočila.

Lana, přítelkyně jednoho z Jaredových spolubydlících, na mě upírala laskavé oči. „Jsi v pořádku?“

Přejela mi pohledem po tvářích a já si teprve tehdy uvědomila, že pláču. „Jsem hrozná kráva.“

Laniny tmavé oči zpřísněly. „Takhle o mojí kamarádce nemluv.“

Chtěla jsem se usmát, ale nedokázala jsem přimět ústa, aby mě poslechla. Místo toho jsem ze sebe vychrlila pravdu. „Ublížila jsem mu.“

„Zlato.“ Objala mě. „Jenom nechápal, že tohle v žádném případě nemůže fungovat.“

Pustila mě a já popotáhla. „Tys to ale poznala.“

Lana se na mě mile usmála, až jí na tmavé kůži kolem očí vyskočily vrásky. „Dva odlišné světy. A ne že by ti nabízel nějaký kompromis. Mám Jareda moc ráda, ale tohle je buď po jeho, nebo nic. Ani jednou nepomyslel na to, že by neposlechl, co si přeje otec.“

Lanina slova nějak rozehnala tu nejhorší provinilost. Měla pravdu. Neptal se, co chci já. Jenom mě žádal, ať se k němu připojím v tom, co chce on. „Nikdy by to nefungovalo.“

Lana mi stiskla paži. „Nemyslím si, že jste to oba opravdu chtěli.“

„Nebyla to ta láska, ze které člověku plane srdce. Byla to taková ta pohodová láska,“ přiznala jsem.

„Zasloužíš si lásku, která všechno kolem spaluje.“ Věnovala mi soucitný pohled. „To ale neznamená, že rozloučit se s touhle láskou je proto jednodušší. Takže co bude? Ožereš se a budeš tancovat, abys na všechno zapomněla? Odjedeš domů, budeš se ládovat zmrzlinou a při tom ho proklínat?“

Při té představě mi zacukaly rty. „Asi to druhé. Ale musím najít Avery.“

Lana se ohlédla. „Předtím jsem ji viděla s lakrosačkama. Jenom řeknu Connorovi, že odjíždím s váma dvěma.“

„Nemusíš…“

Lana po mně střelila pohledem, který mě přiměl okamžitě sklapnout. „Nevykládej blbosti. Jasně že pojedu s váma.“

V očích mě začaly pálit další slzy, ovšem ze zcela jiného důvodu. „Mám vážně kliku, že tě mám.“

Zazubila se. „To teda jo. A teď pojď.“

Lana se do mě zavěsila a protáhla nás davem. Na chvilku jsme se zastavily, aby Connorovi vysvětlila, že odchází. Věnoval mi starostlivý pohled a i on zamířil ke stezce, ovšem proto, aby se podíval po kamarádovi. Což bylo dobře. Jared bude mít někoho, s kým si bude moct promluvit. Zaslouží si to.

Pohledem jsem přejížděla hloučky lidí a hledala známou blond hlavu, ale nikde jsem Avery neviděla. Nevytratila by se, aniž by mi o tom řekla, dokonce ani kdyby chtěla.

„Nevidím ji. A ty?“ zeptala se Lana.

Zavrtěla jsem hlavou. „Tamhle je Carly.“

Pospíšily jsme si za Averyinou spoluhráčkou.

„Ahoj,“ překřičela jsem hudbu. „Neviděla jsi Avs?“

„Je tady. Před chvilkou si šla pro drink. Asi tak před patnácti minutama?“

Zamračeně jsem se podívala k provizornímu baru. Stály na něm láhve s alkoholem, limonády a voda, nicméně Avery nebyla nikde v dohledu.

„Možná si šla do auta pro bundu? Ochlazuje se,“ napadlo Lanu.

„Možná,“ zopakovala jsem. Dělily jsme se o otlučený sedan a měla vlastní klíč.

„Pojď,“ popohnala mě Lana. „Půjdeme se po ní podívat.“

Roztržitě jsem přikývla, a zatímco mě táhla davem, pátravě jsem se rozhlížela. Teď už mi hudba drásala uši a třeštila mi z ní hlava. Lana zapnula baterku na mobilu a svítila nám na cestu. Cestičku lemovanou stromy, která cestou sem působila tak nevinně, nyní halily zlověstné stíny.

Rychle jsme kráčely do kopce směrem k cestě, ale právě když jsme měly vyjít z lesa, jsem něco zahlédla. „Počkej.“ Popadla jsem Lanu za paži, hrdlo se mi sevřelo a v uších mi šuměla krev.

Světlo se odráželo od malinkých lakrosových holí tvořících písmeno X. Srdce mi bušilo zároveň bolestivě pomalu i bláznivě rychle.

Sklonila jsem se a zvedla na zakázku vyrobenou klíčenku, kterou jsem Avs dala před dvěma roky jako vánoční dárek. Když jsem uprostřed jedné z lakrosových holí spatřila A, zmocnilo se mě neblahé tušení.

Otočila jsem přívěsek a ve světle jsem zahlédla ještě něco. Tmavě červenou hmotu. Jakoby lepkavou.

„Můj bože,“ zašeptala Lana. „To je krev?“

A celý můj svět se zhroutil.

KAPITOLA 1

Ridley

O pět let později

Najela jsem do zatáčky a moje zrenovovaná dodávka VW dokonale opsala její tvar. S Bessie jsme spolu byly už tři roky a já přesně věděla, při jaké rychlosti takovou zatáčku zvládne. Všechny úspory do posledního centu jsem utratila za to, abych ji přivedla zpět k životu a upravila si ji na míru. Od kuchyně a sedacího koutu přes kancelář v zadní části až po výklopnou ložnici na střeše. A kdo by mohl zapomenout na vysoké škrabadlo pro Bramboru.

Jako by vycítila, že na ni myslím, protáhla se v pelíšku na palubní desce, natáhla se a zlehka mě kousla do prstů na volantu.

„Už tam skoro jsme. Není třeba mě okusovat,“ pokárala jsem ji.

Zamňoukala odpověď. Znělo to ovšem spíše jako požadavek. A když jednou začala, nešlo ji zastavit.

Brambořino povídání mě jen přimělo k úsměvu. Cesta se znovu stočila. Dvouproudovou silnici po obou stranách lemovala stěna mohutných stromů, ale nevyvolávaly ve mně klaustrofobický pocit. Naopak – cítila jsem se volná.

Moje práce mě občas zaváděla do měst, ale ze všech sil jsem se snažila vybírat si místa ležící mimo obvyklé trasy. Taková, kde jsem měla přístup k tomu, na čem jsem byla závislá: k horám, lesům, pouštím nebo jakékoli vodě. To byla jediná místa, která mi teď dokázala poskytnout útěchu. Jediná místa, kde jsem na prchavý okamžik dokázala nalézt klid. V přírodě a ve své práci.

Jako bych to svou myšlenkou přivolala, z mého telefonu se ozvala melodie z Čelistí. Ještě že můj šéf netušil, že mám pro něj nastavené takové vyzvánění, protože to by ho určitě nepotěšilo.

Dotkla jsem se tlačítka přijmout na displeji a zvolila si hlasitý odposlech. „Ahoj, Bakere.“

„Kde jsi?“ zeptal se stručně.

Můj producent si nepotrpěl na okolky. Vždy měl naspěch. Podle něj platilo, že čas jsou peníze, a on nehodlal vyplýtvat jediný cent. „Asi pět minut od Shady Cove.“

Zaslechla jsem z telefonu skřípání židle a Bakerův povzdech a jasně jsem svého šéfa viděla v jeho kanceláři na Sunset Boulevardu, jak hledí ven na Los Angeles a uvažuje nad tím, jak se pod jeho křídly mohla ocitnout tak paličatá podcasterka. „Mohla bys jet ještě pár hodin na sever a pustit se do toho případu pohřešované mámy tří dětí.“

Sevřel se mi žaludek. Ta matka si také zasloužila spravedlnost. Já ale potřebovala ten případ v Shady Cove. Tuhle ženu. Tyhle okolnosti. „Na tu se můžu podívat příště.“

Poté, co jsem se zabývala projekty, které byly důležité pro mě, budu muset Bakera nechat také vyhrát. Ale zvykla jsem si na tohle střídání. Dva moje, jeden jeho.

Opět vzdychl, jako bych ho zklamala. „Nechápu, co ti na tom připadá tak důležité. Zpackaný únos. Ta holka utekla.“

Znovu jsem pocítila svědění a pocit, že musím jet dál, stáhnout okénko a nadechnout se čerstvého horského vzduchu. „Což znamená, že budu moct vyzpovídat oběť. Jak často máme takovou možnost?“

Baker o tom přemítal a něco si pro sebe bručel. Věděla jsem, co ho zajímá. Jakýkoli úhel pohledu, který zvýší sledovanost. Předplatitelé, stažení, poslechy. Naděje, že z toho bude virál na tiktoku. Cokoli, co by zvedlo částky, které účtuje inzerentům.

„To by mohlo dávat smysl.“

Vytasila jsem eso. „Toho únosce nikdy nenašli. Třeba budeme mít štěstí a dostaneme ho.“

Dělala jsem to už přes čtyři roky. Zabývala jsem se víc než tuctem případů. Téměř ve všech jsem dosáhla pokroku, ale u tří z nich jsem odhalila něco zásadního. Jeden vedl k tomu, že muž dostal dvacet let až doživotí za vraždu manželky, v dalším skončil pachatel u soudu za únos a napadení osmi žen ve Wyomingu a poslední případ skončil smrtí při přestřelce, když podezřelý začal střílet na FBI, která ho chtěla předvést k výslechu v případu pohřešované vysokoškolačky – její tělo našli u něj ve sklepě.

„Chci, abys dneska večer začala sdílet,“ nařídil mi Baker.

Setřásla jsem mrazivé vzpomínky a posměšně mu zasalutovala, ačkoli mě nemohl vidět. „Jasně.“

Zavěsil bez rozloučení – to pro něj bylo jen další ztrátou času. Mně to nicméně bylo jedno. Cokoli, co mi pomůže ukončit hovor rychleji. A nevadilo mi ani zveřejňovat příspěvky na sítích, protože v případu jste postupovali dopředu díky tomu, že jste dostali komunitu na svoji stranu. Povzbudili jste je, aby se z nich stala jednotka amatérských detektivů.

Zapojení veřejnosti mělo zajisté i své stinné stránky. Falešné stopy a lidi, kteří se mi pletli do cesty. Občasné obavy o bezpečnost. Já ale byla opatrná. Lidé nevěděli, kdo skutečně jsem. V podcastech jsem ze svého prostředního jména Sawyer udělala příjmení. A nikdy jsem nemluvila o tom, co mě v prvé řadě přimělo ponořit se do světa skutečného zločinu – vědomí, jaké to je, když se vám nedostává odpovědí a máte pocit, že je to každému fuk.

Nebyla jsem opatrná jen ohledně své minulosti. Dávala jsem si pozor i na to, co je tady a teď. Nikdy jsem nezveřejňovala, kde se právě nacházím. Nikdy jsem nefotila nebo nenatáčela své auto. Bessie byla koneckonců jedinečná. Její tyrkysovo-bílý nátěr, paddleboard připevněný na boku, kočka, která se téměř neustále vyvalovala v okně.

Vzhledem k tomu, že jsem zachovávala tato bezpečnostní opatření, nikdy se mi nestalo, že by někdo zjistil, kde jsem. Nejspíše proto, že pokud už to někoho skutečně zajímalo, prověřil si hotely a krátkodobé nájmy. Já ovšem vždy bydlela v Bessie.

Bylo to nezbytné. Neboť první průlomový případ s sebou přinesl pozornost. Něco málo přes milion sledujících na instagramu. Jeden a půl na tiktoku. A na všech platformách dohromady jsme měli průměrně víc než dva miliony stažení měsíčně. Byla to komunita. Zaručeně mezi nimi byli i cvoci. Byli tam takoví, co si o sobě mysleli, že jsou další Sherlock Holmes. Většinou však šlo o lidi, kteří si přáli dosáhnout spravedlnosti pro ty, kdo byli zapomenuti.

To byli moji lidé.

Mohlo tomu tak být proto, že i oni někoho ztratili. Nebo možná sami byli oběťmi, které tehdy, a dokonce ani nyní nedokázaly promluvit. Nebo to jednoduše mohly být empatické lidské bytosti, jež si přály, aby byl svět lepším místem.

Bez ohledu na důvody jsem za ně byla vděčná.

Cesta byla nyní přímější a mírně se svažovala a já v dálce zahlédla ceduli. Dokázala jsem rozeznat bílá písmena tvořící nápis Vítejte v Shady Cove. Barva byla vlivem počasí i času místy oprýskaná.

Obratem jsem se dotkla fotoaparátu na telefonu zasunutém v nabíječce a spustila jsem nahrávání. Lidi milovali záběry z příjezdu do města, které znamenaly, že dělám na novém případu. Jak jsem se přibližovala k ceduli, rozeznávala jsem detaily. Vlny, které odkazovaly na velké jezero, u nějž se se severokalifornské město rozkládalo, stromy vyřezané do dřeva a nabarvené tmavě zelenou barvou jako symbol lesů, které ho obklopovaly. Všechno staré, syrové, opravdové. A následované dovětkem Počet obyvatel 2033.

Malé. Téměř nepatrné.

Já jsem však věděla, že na místech, kde byste to nejméně čekali, se mohou stát ty nejhrůzostrašnější věci.

KAPITOLA 2

Ridley

Se stále zapnutou kamerou jsem vjela do centra Shady Cove. Moje posluchače pokaždé nadchlo, když se mohli seznámit s místem, kde pracuji, a všude pátrali po stopách. Na maloměsta napříč Amerikou už jsem byla zvyklá. Lišila se od předměstí Daytonu v Ohiu, kde jsem vyrůstala, kam jsem se vrátila na jeden trýznivý rok po Averyině zmizení a kde se v době, kdy jsem tak zoufale potřebovala smysl života, zrodily Hlasy zapomenutých.

Typická maloměsta mají svou atmosféru. Lidé okamžitě poznají, že nejste zdejší. Přivítají vás tu, ale obezřetně. Poradí vám, kde se najíst a co je tu k vidění, avšak dokud vám nezačnou důvěřovat, nebudou ohledně temnějších stránek města otevření.

A právě ty temnější stránky jsem potřebovala.

Tam se ukrývala tajemství. Odtud přicházela odhalení. Tam bylo třeba vypátrat skryté pravdy. Byly to však často ošklivé pravdy a našli se zde tací, kteří by udělali cokoli, aby zůstaly skryté.

Podle scenérií, které mě cestou po Old Miner Road, hlavním tahu městem, přivítaly, by vás něco takového nenapadlo. Cesta vypadala přesně tak, jak byste podle jejího jména očekávali, jako by se městečko právě vynořilo z časů zlaté horečky. Fasády budov jako by křičely Divoký západ. Kombinace dřeva a kamene s přehnaně výraznými průčelími, jež připomínala spíše westernové kulisy než skutečné město.

„Možná bychom si měly dát maraton filmů s Clintem Eastwoodem,“ navrhla jsem Bramboře a natáhla jsem se, abych ji podrbala za ušima. Zapředla a pak mě kousla.

Prohlížela jsem si řadu budov lemujících hlavní ulici. Stál tam malebný hotel, bar, restaurace a obchody se suvenýry. Když jsem zahlédla malé potraviny, zapnula jsem blinkr. Zajela jsem na volné parkovací místo a zakřenila se. „To musí být dobré znamení,“ prohlásila jsem, když jsem si všimla kavárny vedle obchodu.

Vývěsní štít hlásal Cowboy Coffee & Café. Pod nápisem byla namalovaná kovbojská bota. Doufala jsem, že kovbojská káva neznamená instantní břečku uvařenou na ohni, ale podle toho, jak bylo v kavárně narváno, jsem o tom pochybovala.

Zaparkovala jsem Bessie a zapnula klimatizaci na baterii, aby měla princezna Brambora pohodlí. Bylo jen kolem jednadvaceti stupňů, ale svítilo slunce, což znamenalo, že stačí pár minut a v dodávce může být pěkné vedro. „Budeš se chovat slušně, zatímco budu pryč?“

Brambora se posadila, předvedla své tři končetiny a zamňoukala na mě. Spíše se to však podobalo zaječení a já přesně věděla, co chce.

„Tak jo.“ Otevřela jsem přihrádku, vytáhla její myš na hraní a nacpala do ní trochu šanty. Brambora mi ji okamžitě vyrazila z ruky k sobě na pelíšek, jako by byla nějaká pálkařská hvězda z Yankees. „Tohle je důvod, proč jsme měly říct drogám ne. Jsi z nich agresivní.“

Odpovědí mi bylo jen další vřeštivé mňouknutí.

Se smíchem jsem se natáhla za sedadlo pro nákupní tašky, které jsem tam měla uložené. Popadla jsem telefon, klíče a peněženku a vystoupila z dodávky. Každý centimetr auta měl svůj účel. Od provizorního podcastového studia v zadní části přes paddleboard upevněný na boku až po držák vzadu, na němž bylo připevněné moje elektrokolo, na kterém jsem se za dobrého počasí mohla pohybovat po městě. Možná to bylo malé, ale byl to můj domov.

Udělala jsem pár rychlých záběrů města, včetně několika pěkných snímků Cowboy Coffee. Budu tam trávit spoustu času, neboť to bylo místo, kde po škole pracovala Emerson Sinclairová v době, kdy ji unesli. Ale nejprve nakoupit. Nikdo nestál o to, abych měla špatnou náladu z hladu.

Když jsem otevřela dveře krámku jménem Hitching Post, zacinkal zvonek a znělo to trochu nakřáple, jako by tam visel už celá desetiletí. Sedící žena zvedla hlavu od novin. Opálenou kůži měla vrásčitou stářím a vlasy víc stříbrné než černé. „Dobrej.“

Usmála jsem se na ni, ne moc výrazně, ale ani ne váhavě. V průběhu posledních čtyř let jsem zjistila, že těm, kdo se usmívají až příliš, lidé nedůvěřují, ale také nemají rádi nezdvořilost. „Dobrej.“

Rozhlédla jsem se po nevelkém obchodě. Byl až do stropu nacpaný policemi přetékajícími zbožím. Zdálo se však, že mají dobrý výběr. Spousta biopotravin, zdravějšího jídla, jemuž jsem dávala přednost. Po prvních šesti měsících na cestách, kdy jsem se živila převážně ve fastfoodech a z prodejních automatů a prožila jsem příliš mnoho hypoglykemických záchvatů a bolestí žaludku, jsem se rozhodla jít na to jinak.

V každém městě jsem se nejprve stavila do obchodu a nakoupila zásoby, které se daly snadno uvařit. Lednička v Bessie nebyla velká, ale tetris v podobě skládání zásob dovnitř jsem zvládala vážně dobře.

Když jsem bloumala uličkami a skládala do košíku sedmizrnný chleba na sendviče, mandle a ingredience na moje oblíbené jarní zeleninové těstoviny, cítila jsem na sobě ženin pohled. Když jsem došla k polici se sladkým, tvář se mi roztáhla v pořádném úsměvu.

Čokoládové dortíky s vanilkovou náplní. Ty tady v žádném případě nenechám. Vložila jsem je do košíku a všechno odnesla k pultu.

Ženiny tmavě hnědé oči teď pobaveně jiskřily. „Máte ráda dortíky?“

„Mám ráda všechno sladké pečivo.“

Zasmála se a začala skenovat nákup a naťukávat kódy čerstvé zeleniny. Čekala jsem a nesnažila se zapříst rozhovor. Když jste příliš tlačili, lidé bývali plaší. Nakonec žena opět promluvila. „Jen projíždíte?“

Vyhlédla jsem ven výlohou v přední části obchodu. „Vlastně se chvíli zdržím. Je tu nádherně. Slyšela jsem, že tady máte v horách pár fantastických turistických stezek.“

Žena přikývla. „To je pravda.“ Na okamžik si mě prohlížela. „Nechodíte na túry sama, že ne?“

Zacukaly mi koutky. „Mám telefon a sprej na medvědy.“

Sevřela rty a zamumlala si pro sebe něco, co jsem stěží zachytila. „Mrtví turisti. Přesně to potřebujeme.“ Naťukala poslední kód a přečetla konečnou částku.

Přiblížila jsem kartu ke čtečce, vzala si tašky a očima zabloudila ke jmenovce, kterou měla na košili. „Děkuju, Miro.“

Jen zabručela. „Nashle, pokud z vás nebude žrádlo pro medvědy.“

Nedokázala jsem se ubránit smíchu. „Určitě dám vědět, že pořád žiju.“

Někteří lidé jsou na to příliš fixovaní. Jsou tak posedlí zdravím a bezpečím, že zapomínají skutečně žít.

Hlavou mi probleskla vzpomínka na máminu bledou vyděšenou tvář.

„Teď jdeš ven? Je tam tma. Něco by se mohlo stát.“ V prstech žmoulala svetr. Za posledních pár měsíců se změnily a vypadaly kostnatě, protože jedla stěží dost na to, aby ji to udrželo při životě.

Ženu před sebou jsem už sotva poznávala, ale stále mi kvůli ní pukalo srdce. „Mami, je to večer talentů v kavárně. Budu doma před desátou.“

Zavrtěla hlavou tak prudce, že vypadala jako panenka s kývací hlavou, jejíž hlava se pohybuje špatným směrem. „Ne. Musíš zůstat. Něco by se mohlo stát.“

„Sheilo,“ ozval se táta.

„Řekla jsem ne.“ V předsíni domu, v němž jsem prožila dětství, mámin hlas práskl jako bič.

Nebyl to však domov. Už ne. A nebyla jsem si jistá, jestli ještě někdy bude.

Zahnala jsem vzpomínku, otevřela dveře a nechala na sebe dopadnout sluneční paprsky, které dál zbarvovaly mou už tak zlatou kůži. Zvedla jsem hlavu vzhůru, aby jich na mě dopadlo co nejvíc. Bylo mi to útěchou i drogou. Slunce a čerstvý vzduch mě zahalily jako plášť.

Zatímco má matka se uzavřela do sebe, já udělala přesný opak. Moje touha vyrážet ven a zažít úplně všechno mohla být občas otravná, ale jinak to nešlo. Neboť nyní už jsem nežila jen za sebe. Musela jsem zažít všechno, co Avery už nikdy nezažije.

Naposledy jsem se vystavila slunečním paprskům, hodila jsem tašky do dodávky a zamířila do kavárny. Tady nad dveřmi nevisel zvonek, ale když jsem vešla dovnitř, pochopila jsem proč. Bylo po druhé a dvě třetiny míst byly obsazené. Pravděpodobně měli po celý den pravidelný příliv zákazníků.

Přejížděla jsem kavárnu pohledem, nasávala atmosféru a snažila si tu představit Emerson Sinclairovou. Jediné její fotografie, které se mi podařilo najít, byly z doby, kdy jí bylo šestnáct, tedy zhruba z doby, kdy ji unesli, to však bylo už téměř před deseti lety. Asi tak rok poté se změnila v ducha. Žádné sociální sítě, nedokázala jsem najít dokonce ani e-mail. To jediné, co potvrzovalo, že tady stále žije, byly dokumenty k domu těsně za hranicemi města.

Jenže její fotografie, které jsem našla, vykreslovaly naprosto jinou osobu než takovou, která se ukrývá před světem. Vypadala bezstarostně, blond vlasy měla neuspořádaně sepnuté na temeni a vrhala se za míčkem na tenisovém kurtu nebo jí oříškově hnědé oči zářily, zatímco se se zakloněnou hlavou smála s přáteli. Dokázala jsem si ji tady představit, jak klábosí se zákazníky a proplétá se mezi starožitně vypadajícími stolky z tmavého dřeva, rozestavěnými pod černobílými fotografiemi s kovbojskou tematikou.

„Vítejte v Cowboy Coffee,“ zaduněl hlas zpoza pultu.

Otočila jsem se k místu, odkud zazněl, a spatřila muže ve středních letech se zdravě červenou tváří a nazrzlými vlasy. „Děkuju.“ Přešla jsem k pultu a začetla se do menu napsaného na tabuli nad ním. Na jedné straně bylo pití, na druhé jídlo.

„Na co máte dneska chuť? Na kofein, nebo kalorie?“ zeptal se muž se širokým úsměvem, který mezi zuby odhalil žvýkačku.

Úsměv jsem mu oplatila, neboť jsem usoudila, že ho tím neodradím. „A co obojí?“

„Děvče podle mýho gusta. Ještě jsem vás tady neviděl; chcete nějaký tipy?“

„Radu od experta ocením.“

Uchechtl se a lehce se natočil, aby viděl na tabuli a zároveň na mě. „Protože mi to tady patří, jsem ten největší expert, jakýho seženete.“

Majitel. To je dobré vědět. Musela jsem trochu zapátrat, abych zjistila, jestli kavárna od té doby, co tady pracovala Emerson, změnila vlastníka.

„Tak do toho,“ pobídla jsem ho.

„Teď, když se otepluje, neuděláte chybu, když si dáte ledové lískooříškové latté. Pokud chcete nějakou lehčí baštu, máme salát z kadeřávku, vetší hlad zažene třeba panini s pršutem.“

Usmívala jsem se čím dál víc. „Pro lískové oříšky mám slabost. Vezmu si to latté a salát s sebou, ale na panini se vrátím.“

„Zdržíte se ve městě?“ zeptal se muž, zatímco zadával údaje do pokladny.

„Chci tábořit.“ Neprozradila jsem mu kde. Nebyla jsem pitomá. Čím méně lidí to vědělo, tím lépe.

Povzdechl si. „Jste větší drsňačka než já. Já dávám přednost horké sprše a vlastní posteli.“

Nenamáhala jsem se mu sdělit, že díky Bessie mám obojí. „To chápu. Ale já zažívám nádherné východy slunce.“

„Přímo tady ve městě taky nejsou špatné.“

„To se vsadím.“ Přestože bylo Shady Cove obklopené rozlehlými lesy, nabízelo nádherné horské vyhlídky. Protože za mnou nebyla řada, nikam jsem nespěchala. „Žijete tady dlouho?“

„Celý život,“ odpověděl muž a natáhl ruku. „Ezra.“

Potřásla jsem si s ním. „Ridley. Ráda vás poznávám.“

„I já vás. Chcete tady něco doporučit?“

„Určitě.“ Toto byla jedna z nejlepších výhod mojí práce. Když jsem dávala dohromady svůj podcast Hlasy zapomenutých, nořila jsem se hluboko nejen do nevyřešených případů; pronikala jsem i hluboko do měst. Nacházela jsem nejlepší restaurace, turistické zajímavosti a všechna místní tajemství, což znamenalo, že jsem si skutečně užila každé místo, kde jsem pracovala.

„No, dobrá zpráva je, že už jste našla nejlepší kavárnu ve městě.“

Zasmála jsem se. „To poznám podle toho, jak je tady narváno.“

Ezrova hruď se nadmula pýchou. „To sakra jo. Pokud chcete něco tvrdšího, Whiskey Barrel je to správný místo. Italský jídlo si dejte v pizzerii U Joa. A asi vás to překvapí, ale o blok dál máme i slušnou thajskou restauraci.“

To na mě zapůsobilo. „Vyzkouším to všechno.“

Z kuchyně se vynořila mladá dívka a s úsměvem mi podala ledový nápoj a tašku. „Tady to máte. Dobrou chuť.“

„Díky,“ odvětila jsem a obrátila jsem se k Ezrovi. „A díky za tipy.“ Usrkla jsem kávu a zazubila se. „Vrátím se pro další.“

Ezra dvakrát poklepal na pult. „Brzo na viděnou.“

Cowboy Coffee bylo to, co jsem potřebovala. Střed dění. V každém městě bylo pár takových míst. Míst, kde se scházeli lidé, kudy proudily informace. A přesně tam jsem potřebovala být.

Když jsem vyšla ven, ozval se ječivý zvýšený hlas. „Coltere Brooksi, znám tě už od plenek. Nezkoušej na mě tyhle výmluvy.“

Spatřila jsem ženu, která vypadala asi tak na sedmdesát, a zvedla jsem obočí. Jemné šedé vlasy jí v divokých kudrnách spadaly na ramena a na sobě měla triko s obrázkem krávy a nápisem Přátelé, ne jídlo.

Muže jsem neviděla, přinejmenším ne jeho tvář. Což mi nezabránilo na něj zírat. Byl vysoký, měl skoro dva metry. Jeho výška však nebyla nic ve srovnání s rameny, která měl tak široká, až se mu na nich hořčicová košile napínala. Pravděpodobně tomu napomáhala i skutečnost, že na ženu hleděl se založenýma rukama.

„Celie…“ Žena mu pronikavým hlasem skočila do řeči, ale já stále slyšela to jediné slovo, které pronesl. Jeho hlas. Hluboký a drsný, zněla z něj whisky a temné přísliby.

„Ta kočka umře na přehřátí!“ zavřískla žena.

Její slova mě probrala z omámení vyvolaného chtíčem. Sakra, jestli stačilo jediné chraplavé slovo a široká ramena, aby se mnou udělaly tohle, potřebovala jsem si to s někým rozdat.

Zachránkyně krav ukázala rukou na mou dodávku. „Ta chudinka je uvnitř v pasti.“

Pohledem jsem sledovala její ruku k mému volkswagenu, odkud na ni s naprosto pohrdavým výrazem hleděla Brambora.

„Je sotva jednadvacet stupňů,“ namítl muž.

„Jednadvacet stupňů tady venku znamená, že kočka se v té dodávce může vařit!“

Brambora, kterou ta představa očividně urazila, přesunula váhu tak, aby balancovala na zadních tlapách. Jednou tlapkou si přitáhla svou téměř dekapitovanou myš a mrštila jí na okno.

„Vidíš?“ naléhala Celia. „Snaží se dostat ven. Takže běž pro nějaký ten vyprošťovací nástroj a dostaň toho chudáčka ven.“

Muž dlouhou chvíli mlčel a pak si povzdechl. Znělo to, jako by nesl na ramenou tíhu světa. „Tyhle věci nepoužíváme na zachraňování koček.“

Pak přesunul váhu a mírně se naklonil na bok. Pohyb odhalil dvě věci. Strniště na hranaté čelisti, jejíž svaly se nyní divoce chvěly. A lesklou stříbrnou hvězdu připevněnou na košili.

Ten sexy chlapík byl sexy policajt. To bylo ještě zajímavější.

Sexy policajt však řekl, co neměl. Celia se celá nafoukla a na tváři jí vyrazily rudé skvrny. „Tohle je živé, dýchající stvoření. Měl by ses k němu chovat s respektem. Rozhodně stojí za záchranu.“

S těmi slovy rázně odkráčela k velkému odpadkovému koši, který vypadal, že váží dvakrát tolik co ona. Přestože byl přišroubovaný k zemi, začala za něj vší silou tahat.

„Celie,“ zavrčel sexy policajt. „Nenuť mě tě zatknout.“

„Nebylo by to poprvé. Nebojím se zaplatit za to, co je správné.“

„Přivázala ses řetězem k uschlému stromu, u kterého hrozilo, že spadne na knihovnu,“ procedil muž. „To není zrovna na Nobelovku.“

Kousla jsem se do tváře, abych se nerozesmála. Nechala bych celé to představení běžet dál, protože bylo vážně úžasné, ale nechtěla jsem, aby si žena ublížila. Proto jsem si odkašlala. „Promiňte.“

Celia přestala cloumat košem a muž se pomalu otočil a upřel na mě přivřené oči. Já mu oplatila úsměvem a mávla na pozdrav. „Ahoj. To je moje dodávka.“

„Nechala jste kočku uvnitř, aby se tam usmažila?“ obořila se na mě Celia.

„Brambora tam má klimatizaci. Je v pohodě.“

Celia pustila popelnici a narovnala se. „Klimatizaci?“

Přikývla jsem.

Ženino chování se úplně změnilo. „O tom jsem slyšela. Můžete mít systém oddělený od auta, který nepotřebuje běžící motor.“

„Moje běží na solární baterii,“ vysvětlila jsem a ukázala na panely na střeše dodávky.

Rozzářila se. „Moc ráda bych znala jméno…“

„Celie,“ zavrčel muž.

Podrážděně si odfoukla. „Uklidni se, Colte. Kočka je v pořádku. Vem si něco na uklidnění.“

Colt nasadil kamenný výraz. „Něco na uklidnění?“

Kousla jsem se do spodního rtu, abych nevybuchla smíchy.

„Zavoláš mě sem a chceš, abych násilím otevřel auto. Což by mohlo občany tohohle okresu stát víc, než chci pomyslet. A ty chceš, abych se… uklidnil?“

Celia pokrčila rameny. „Vždyť se nic nestalo.“

Tentokrát jsem se smíchu neubránila.

Coltův pohled se stočil ke mně. „Připadá vám to směšné?“

Nebyla to otázka, nicméně stejně jsem odpověděla. „Trochu.“

Přimhouřil oči. Oči tak tmavě hnědé, až vypadaly téměř černé. Oči jako bouře. A měly mě varovat před blížícím se hromobitím. „Mohl jsem vám rozmlátit okno. Vaše nezodpovědnost mohla způsobit, že jsem nebyl někde jinde, kde to bylo skutečně třeba. To nejmenší, co jste mohla udělat, bylo nechat tam lístek, že je ta zatracená kočka v pořádku.“

Ztuhla jsem a naježila se. Když odváděli svou práci, pociťovala jsem ke strážcům zákona zdravý respekt. Věděla jsem, že jsou často špatně placení a čeká se od nich nemožné, stejně jako je tomu u učitelů či zdravotních sester. Co se mi ovšem nelíbilo, bylo to, že tenhle pitomec, přitažlivý tak, až to nebylo zdravé, naznačuje, že jsem idiot.

Přešla jsem k předku dodávky a poklepala na sklo. „Myslíte takovýhle lístek?“

Věděla jsem, že leží na palubní desce, protože jsem ho tam sama dala. Byl lemovaný otisky kočičích tlapek a stálo na něm: Brambora má jídlo, vodu a klimatizaci. S radostí na vás ze svého místečka nadřazeně zírá.

Celia se kdákavě zasmála. „Vážně má takový hodnotící výraz.“

„Celie…“

Vrčení bylo zpátky a já vůbec nebyla nadšená tím, že mě z něj příjemně brní po těle.

„Dobrá, dobrá,“ odbyla ho a pak zamávala mojí kočce. „Ještě se uvidíme, Bramboro.“

„Doufám že ne, do prdele,“ zamumlal Colt.

Zakuckala jsem se smíchy a Celia odspěchala po chodníku pryč.

Colt se ke mně pomalu otočil. V tmavých očích se zablesklo a já bych přísahala, že jsem v nich zahlédla náznak uličnictví. „Víte, tahle dodávka by měla parkovat na místě pro nadměrná auta. Neparkuje.“

Podrážděně jsem se na něj podívala. „Je to dodávka, ne monster truck.“

Pokrčil rameny, až se mu košile, v níž jsem nyní rozeznávala uniformu úřadu šerifa, na svalnaté hrudi napnula. „Možná, ale řekl bych, že váhovým požadavkům odpovídá, takže ji můžu nechat odtáhnout a vám dát pokutu.“

Zůstala jsem na něj civět. „To byste neudělal.“

„Doklady, prosím.“

KAPITOLA 3

Colt

Bože, choval jsem se jako kretén, ale byl to pekelný den a tahle žena pokoušela veškerou mou trpělivost. Jediným problémem bylo, že jakmile jsem tu výhrůžku vyslovil, modré oči se jí zableskly tak, až se mi tajil dech.

Nedalo se popřít, že je nádherná. To bylo naprosto jasné už ve chvíli, kdy jsem se otočil. Blond vlasy sahající až k pasu, vyšisované sluncem. Měla na sobě šortky, které odhalovaly dlouhé opálené nohy, a žabky, díky nimž bylo vidět, že má nehty na nohou nalakované různými třpytivými barvami. Do háje, dokonce i ty duhové prsty působily roztomile.

Její tvář byla symetrická a mohla by zdobit obálku časopisu stejně dobře jako tento chodník. Byly to však ty blýskající se oči, co mě málem dostalo. Neboť v nich hořel oheň. Oheň, jenž vypovídal o vitalitě a absenci strachu. Ta neohroženost mě přitahovala a nehodlala pustit.

Vylovila něco ze zadní kapsy. Mrňavou peněženku, která vypadala spíš jenom jako váček na drobné. V příští vteřině už mi podávala kartičku. „Tady, důstojníku.“

„Šerife,“ opravil jsem ji. Modré oči se znovu zableskly. Měly tmavě modrou barvu jako hlubiny oceánu, ale když zazářily, jako by se změnily v tekutinu.

„Šerife,“ procedila.

Vzal jsem si od ní ten kousek plastu, který mi podávala, a měl jsem co dělat, abych se její rozmrzelosti nezačal smát. Uvědomil jsem si, že je to její řidičský průkaz. Sklopil jsem k němu oči. Ridley Sawyer Bennettová. Dvacet sedm. Z Ohia. „Jste daleko od domova.“

„A to je zločin?“ odsekla.

Zatraceně, líbilo se mi, jak se jí při tom změnil hlas, až zněl téměř vášnivě. „To záleží. Když si vás projedu, najdu nějaké zatykače, kvůli kterým bych vás měl zavřít?“

Tentokrát se její oči nezableskly, ale roztančily se. „To se dá zjistit jediným způsobem.“

Sakra. Roztančené oči byly horší. Odkašlal jsem si a řidičský průkaz jí vrátil. „Propustím vás jen s napomenutím. Tentokrát. Snažte se nepodněcovat další výtržnosti, ano?“

Popadla průkaz a společně s peněženkou si ho zastrčila do zadní kapsy. „Nemůžu nic slíbit, Strážce zákona.“

A s těmi slovy nasedla do dodávky.

Nemohl jsem si pomoct a sledoval jsem, jak obratně couvá. Způsob, jakým s vozidlem manévrovala, vypovídal o tom, že si s autem dokonale rozumí. Celá dodávka naprosto odpovídala tomu, jak žena působila. Světlá zářivá zelenomodrá, s květinami na palubní desce a jakýmsi přívěskem zavěšeným na zpětném zrcátku.

Čekal jsem tam, dokud mi dodávka úplně nezmizela z dohledu. Cosi na tom autě, na ní, mě přinutilo zůstat stát, dokud se to spojení zcela nevytratilo. Jakmile k tomu došlo, zaťal jsem zuby. Jsem fakt pitomec.

Podle toho, co jsem věděl, mohla být Ridley Bennettová podfukářka, která projíždí Spojenými státy a podvádí stařenky. Pro jistotu bych měl ten průkaz proklepnout. Za tu dobu, co dělám šerifa, jsem se naučil zapamatovat si kombinace písmen a čísel.

Vytáhl jsem mobil a zapsal jsem si číslo řidičského průkazu do poznámek. Na stanici se na to podívám. Pak jsem přepnul na zprávy.

Já: Potřebuješ něco z města? Cestou domů se k tobě stavím.

Sušenka: Kokosové kari by neurazilo… Platím?

Hleděl jsem na displej. Menu už uměla zpaměti, třebaže ho nikdy osobně neviděla.

Já: Máš to mít. Smažené banány?

Sušenka: Zákusek nikdy neodmítnu.

Podíval jsem se, kolik je hodin, a schoval telefon zpátky do kapsy. Do konce směny mi zbývaly dvě a půl hodiny a musel jsem dohnat hromadu papírování, ale přesto jsem se přistihl, jak mířím opačným směrem, než mám kancelář.

Za pár minut už jsem otvíral dveře ve Whiskey Barrelu. Chvilku mi trvalo, než si oči zvykly na přítmí v baru. V půl třetí tady vysedávali jen ti největší nezmaři, pár u stolů a několik dalších u baru.

Jednoho z mužů, který pozoroval zápas na ztlumeném televizoru v rohu baru, jsem plácl po rameni. „Nazdar, Hale.“

Nespustil oči z obrazovky. „Čau, Colte. Tak co se dneska dělo?“

„Celia se pokusila vyrvat z chodníku popelnici.“

Hal se uchechtl. „Chránila housata, co přecházela přes cestu, nebo měla na někoho vztek, že netřídí odpad?“

„Snažila se vysvobodit kočku z auta.“

To Hala přimělo zvednout obočí a podívat se na mě. „A ta kočka se z toho zážitku vzpamatovala?“

„Díkybohu se to Celii nepodařilo.“

Hal zavrtěl hlavou a vrátil se ke sledování zápasu, zatímco já zamířil k muži na druhém konci baru. Tmavě blond vlasy měl jako obvykle rozcuchané a na tváři něco mezi strništěm a plnovousem. Jako vždy upíral šedé oči před sebe na ošoupaný paperback.

„Co je to dneska?“ zeptal jsem se.

Trey zvedl knihu, aniž přerušil čtení. Titul obsahoval neobyčejně mnoho slov včetně kultů a bioterorismu. Zabručel jsem. „To zní vážně zábavně.“

Dočetl právě rozečtený odstavec a ohnul růžek stránky. „Lidská mysl je fascinující místo.“

„Nebo děsivé,“ namítl jsem, zatímco jsem usedal na stoličku.

„Ransom?“ zeptal se Trey a chystal se natáhnout pro mou oblíbenou whisky.

„Jsem ve službě.“

Místo toho vzal vysokou sklenici, naplnil ji ledem a sáhl po výčepní pistoli na nealko. „Kdo ti načůral do limonády?“

Nad tou otázkou jsem se zamračil. „Nic jsem neřek.“

Trey mi poslal colu po barovém pultu. „Znám tě v podstatě od narození.“

Což byla víceméně pravda a dvacet let práce barmana mu poskytlo spoustu možností nahlížet do lidské duše. Ale on to uměl vždycky. Za dvě vteřiny dokázal poznat, co je kdo zač. Oběma nám to zachránilo krk vícekrát, než bych dokázal spočítat. Stejně jako jsem si byl jistý, že to zachránilo Treye, když každých pár měsíců vyrazil na motorce do neznáma.

„Dlouhý den.“

Trey se opřel o pult, sevřel rukama dřevo a čekal. Nikdy neměl naspěch. Ten chlap měl svatou trpělivost.

„Volal starosta. Chce, abych trochu zlehčil nárůst zatčených v souvislosti s oxykodonem.“

Trey potichu hvízdl.

„Pak volal Carl a dožadoval se, abych zatkl Joea, protože si Joe na menu přidal italský sendvič, který se příliš podobá tomu jeho.“

Treyovi zacukaly rty. „Není snadné být podivínský majitel lahůdkářství.“

„Celia během pětadvaceti minut volala na stanici pětkrát, protože chtěla, abychom vysvobodili kočku z dodávky, a málem se o to postarala sama.“

Cukající rty se roztáhly do širokého úsměvu. „Tak to bych rád viděl. Kolik má? Pětačtyřicet kilo i s botama?“

„Skoro se jí podařilo vyrvat z chodníku odpadkový koš,“ zamumlal jsem.

„Co se stalo s kočkou?“

„Bramborou.“

„Co?“ zeptal se zmateně Trey.

„Ta kočka se jmenuje Brambora.“

Rozesmálo ho to. „Předpokládám, že Brambora je v pohodě.“

„Majitelka se tam objevila právě včas. Dodávka má zjevně klimatizaci, která funguje nezávisle na motoru.“

„Luxus.“

„To teda.“ Hlavou se mi mihla Ridleyina tvář. Její modré oči, jiskřivé a hypnotizující.

„Co to má znamenat?“

Několikrát jsem zamrkal a znovu se soustředil na Treye. „Co?“

Ve vzduchu mi nakreslil kruh kolem obličeje. „Ten tvůj výraz.“

„Nic. Jenom se chci na tu majitelku mrknout.“

Trey si povzdechl. „Colte, ne každý, kdo projíždí městem, je sériový vrah nebo terorista.“

„Jestli to chceš vědět, vlastně jsem se přikláněl spíš k podvodnici.“

Chvíli mlčel a tvář se mu roztáhla v úsměvu. „No jasně, ženská. To dává smysl.“

„Trhni si,“ zamumlal jsem.

Trey se jen zazubil ještě víc. „Pro všechno na světě, doufám, že se ve městě zdrží. Potřebuješ někoho, kdo tě bude udržovat ve střehu.“

To bylo to poslední, co jsem potřeboval. Žádná překvapení, nic nečekaného. Potřeboval jsem něco stálého a předvídatelného. A můj instinkt mi napovídal, že Ridley Bennettová je všechno, jen ne toto.

KAPITOLA 4

Ridley

„Domove, sladký domove,“ zavrkala jsem na Bramboru, když jsem se usazovala na malé pohovce uprostřed dodávky. Stála čelem k oknu ve dveřích, které v tuto chvíli nabízelo naprosto fantastický výhled. To byla výhoda cestování; bylo to jako pověsit si co pár měsíců v obývacím pokoji nový obraz, někdy dokonce i častěji.

Poslední umělecké dílo bylo úchvatné. Výhled na hory a malé jezero obklopené lesem sekvojí a borovic. Když se slunce sklánělo k obzoru, malovalo krajinu celou řadou odstínů, duhou, jejíž pořadí barev se nedalo předvídat, a o to byla krásnější.

Brambora se převalila na hřbet a nastavila břicho. Poznám rozkaz, když ho vidím. Sklonila jsem se a lehce ji podrbala po odhalené srsti. Chvilku předla. A pak jako by někdo přepnul vypínač, kopla mě zadními tlapami do paže a zabořila mi zuby do ruky.

„Do prdele! Au.“ Ucukla jsem. „Tvoje láska je na můj vkus poněkud násilnická.“

Z mobilu se ozval všeříkající signál příchozího videohovoru a já se vzchopila. Satelit na střeše dodávky mi poskytoval přístup k internetu, ať jsem byla kdekoli, pokud mi příliš nepřekážely koruny stromů. Pro mou práci to bylo nezbytné, ale občas jsem si přála, abych to všechno mohla vyhodit a ztratit se v tichu.

Popadla jsem přístroj a zalila mě vlna úlevy. Na displeji jsem zahlédla nápis Sully společně s legrační fotkou, již jsem udělala při jednom z loňských videohovorů. Měl na sobě santovskou čepici a červený nos jako sob Rudolf. Skvěle se to doplňovalo s jeho šedivějícími blond vlasy a pneumatikou kolem pasu.

Stiskla jsem přijmout a displej zaplnila známá tvář, tentokrát bez santovské čepice a svítícího nosu. Seděl za stolem a skrz rozmazaná okna bytu bylo stěží vidět siluetu New Yorku. „Dojelas v pohodě?“

Spolkla jsem smích. Poznal to, ale stejně jsem mu odpověděla. „Tohle místo by se mohlo dostat do mého top ten.“

Zvedla jsem se z pohovky, otevřela dveře dodávky a přepnula kameru. Rychle jsem vyklouzla ven, aby mi Brambora neutekla. „Co myslíš?“

Zabrala jsem okolí a poskytla Sullymu výhled na malé tábořiště a krajinu za ním. Potichu hvízdl. „Krása.“

„Je tady jenom pět stání a daleko od sebe. Na další zhruba měsíc z toho bude dokonalý domov.“

„Jen buď opatrná,“ nařídil mi nevrle Sully.

Přepnula jsem kameru zpátky na sebe. „Víš, že jsem vždycky opatrná.“

Sully se ke mně přidal jako střihač těsně předtím, než Hlasy zapomenutých prudce získaly na popularitě. Prožil se mnou dobré, špatné i vyloženě ošklivé. A vždy mi kryl záda.

„Před pár minutama volal Baker. Chtěl vědět, proč jsi ještě nic nezveřejnila.“

Zaúpěla jsem. „Ještě tu neparkuju ani hodinu.“

Sully se zašklebil. „Víš, že je ten blbec netrpělivý.“

„To by ho mělo uchlácholit na…“ Sully pohlédl na hodinky. „Asi tak na šest hodin.“

„Buď opatrná,“ přikázal Sully.

„Jako vždycky, šéfe.“

„Nejlepší.“