Přeložila Alžběta Lexová

The Inadequate Heir

Copyright © 2024 by Danielle L. Jensen

„The Calm Before the Storm“ by Danielle L. Jensen

Copyright © 2022 by Danielle L. Jensen

All Rights Reserved.

Map designed by Damien Mammoliti

ISBN 978-80-284-1287-6

Pro knihomoly s velkými sny

1

Keris

Keris Veliant, současný dědic maridrinského trůnu, následoval otce po můstku na jedno z mol Jižní hlídky. Během krátké plavby spolu neprohodili ani slovo, Keris ji přečkal v kapitánově kajutě, zatímco jeho otec byl celou dobu na palubě. I kdyby ale stáli bok po boku, dopadlo by to stejně. Panovalo by mezi nimi napjaté ticho, protože si oba dobře uvědomovali, že by nejradši viděli toho druhého v hrobě.

Přistoupil k nim maskovaný Ithicaňan, podle mírně nahrbených ramen starší muž, a hluboce se poklonil. „Vítejte zpět na Jižní hlídce, Veličenstvo.“ Potom pokývl Kerisovi. „Vítejte, Vaše Výsosti. Vyrozuměl jsem, že tohle bude vaše první cesta mostem, je to tak?“

Keris se nadechl k odpovědi, ale otec ho přerušil. „Jsou tady?“

„Jeho Veličenstvo se omlouvá, zdržela ho jiná naléhavá záležitost.“

Keris potlačil zklamání. Rád by se s Arenem Kertellem setkal. Ithicanského krále opřádaly mnohé zvěsti, které však poslední dobou vůbec neodpovídaly jeho činům. Činům, díky nimž Maridrinci provolávali královo jméno v ulicích a vychvalovali ho jako panovníka, kterému by se měli ostatní snažit vyrovnat.

A za to ho Kerisův otec nenáviděl.

Navenek však Silas Veliant nedal nic znát. S bohorovným klidem se zeptal: „A má dcera?“

Lara. Kerisova mladší sestra. Jediná vlastní sestra v moři nevlastních sester a bratrů, kteří se v otcově harému rodili. Keris ji neviděl přes šestnáct let. Od chvíle, kdy ji stráže odvlekly, aby byla vychovávána v ústraní. Měl ji za mrtvou, ale pak se náhle jednoho dne zjevila ve Vencii jakožto snoubenka ithicanského krále. Měla se za něj provdat v rámci Patnáctileté úmluvy. Nevěsta míru, tak jí říkali.

Keris o tom upřímně pochyboval.

„Královna chtěla zůstat po boku Jeho Veličenstva, ale posílá pozdravy,“ odpověděl Ithicaňan.

„To určitě.“

Otec se tvářil nevzrušeně, ale Keris se už v zájmu přežití dávno naučil rozeznávat i ta nejdrobnější pohnutí v Silasově tváři. Proto mu neunikl náznak králova pobavení. Zamrazilo ho v zádech. Silase obvykle bavily věci, které v ostatních lidech vyvolávaly úplně jiné pocity.

Ithicaňan nepatrně přimhouřil oči a Keris se mezi ně rychle vložil. Nehodlal připustit, aby jeho útěk do Harendellu cokoli ohrozilo. „Mrzí mě, že jsem sestru nezastihl, ale těší mě, že je vašemu králi tak oddaná. Oba je pozdravujte.“

Silas si odfrkl a posměšně Kerise poplácal po tváři. „Syn je velmi sentimentální. To má po matce.“

Po té, kterou jsi zavraždil, ty chladnokrevný hade? svrbělo Kerise na jazyku, jenže dnes nebyl vhodný den na pokoušení otcovy trpělivosti. Ne když měl svobodu téměř na dosah. „Nikdo není dokonalý, Vaše Veličenstvo.“

Otec ho provrtal pronikavě modrýma očima. Keris měl úplně stejné. „Někteří mají chyb více než jiní.“ Potom zostra tleskl. „Přijel jsem se pozdravit s tvou sestrou a jejím chotěm. Když tady nejsou, nemá cenu otálet. Ať už je to za námi.“

Silas Veliant rozhodně sentimentální nebyl.

Molo rázem ožilo. Všude začaly pobíhat dvě desítky mladých maridrinských mužů v pestrobarevných kabátcích s uhlazenými vlasy, které jim k jejich nekonečnému pobouření cuchal mořský vánek. Ze všech táhl alkohol, což by vysvětlovalo i to, proč se tak hlučně dožadovali toho, aby námořníci zacházeli s jejich zavazadly co nejopatrněji. „Kdo to je?“ procedil Keris skrz zuby.

Otec překřížil paže na prsou a pousmál se. „Tvůj doprovod.“

„Mám namířeno na univerzitu, ne na královský dvůr, Vaše Veličenstvo. Tohle je zcela zbytečné.“

„Jsi dědic maridrinského trůnu,“ připomněl mu otec, „takže do Harendellu dorazíš s vhodným doprovodem.“ A potom o něco tišeji dodal: „Jsi ostuda sám o sobě. Není nutné naše pokoření ještě prohlubovat.“

Nehádej se. Mlč, přikázal si Keris v duchu. Jenže jeho obvyklý klid s každou vteřinou mizel v nenávratnu. „Tohle bude stát jmění. Měli bychom plout lodí. Je období klidu – není důvod cestovat mostem.“ Na lodi by se tihle šašci mohli chovat, jak je libo, zato Ithicaňané měli pro průchod mostem přísná pravidla a s těmi, kteří je porušovali, se nijak nemazali.

Možná přesně na to otec spoléhal.

„Nebuď směšný, Kerisi. Moře křižují valcottské lodě a to poslední, co potřebuju, je další mrtvý dědic.“

„Jsem už devátý v pořadí – na umírající dědice jsi jistě zvyklý,“ vyklouzlo Kerisovi. Bezděčně strnul a připravil se, že dostane ránu. Nebylo by to poprvé, co mu otec za jeho ostrý jazyk jednu vrazil. Král ho však jen chytil za ramena a přitáhl si ho blíž, aby mu mohl pošeptat do ucha. Všem okolo to muselo připadat jako dojemné rozloučení otce se synem, jenže Keris skoro necítil paže, jak mu otec zatínal prsty do nervů.

„Svému staršímu bratrovi nesaháš ani po kotníky,“ sykl otec. „Kdyby to šlo, bez váhání bych vyměnil tvůj život za ten jeho.“

Nešlo jen o Raska. Silas si cenil všech Kerisových bratrů víc než jeho, třebaže to byli do jednoho odporní prevíti. Zato Kerise nenáviděl. Jen jemu se tak nelítostně vysmíval.

„Taky bych si přál, aby byl Rask ještě naživu.“ Ne proto, že by choval bratra v lásce, ale proto, že Rask by se jako správný dědic věnoval válce a politikaření a Keris by měl klid. Jenže Rask se nechal zabít v drobné rozmíšce s Valcottánci a Keris od té chvíle žil v hrůze, že otec do války a politikaření bude nutit jeho. O to víc ho překvapilo, když Silas nevycouval z jejich předchozí dohody, a stále byl ochoten nechat Kerise odcestovat do Harendellu.

Keris podobné zázraky přijímal se značným podezřením.

„Jsi ubohý slaboch a nejsi hoden ani toho, abys bratrovo jméno vyslovil.“ Otec ho sevřel ještě pevněji. „Ale pořád jsi můj syn. Takže musím najít způsob, jak využít tvé silné stránky, ač jich pravda moc není.“

Tak v tomhle byl ten háček.

Ovšemže od něj otec něco chtěl. Nenechal by Kerise odejít jen tak. „Co to bude, otče? Mám v Harendellu špehovat?“

Silas se uchechtl, až z toho Kerisovi naskočila husí kůže. Potom ho konečně pustil. „Ne, Kerisi. Špehů mám až až. Ale neboj se, já už ti nějaké využití najdu.“ Bez dalšího slova vystoupal po můstku na palubu a zmizel Kerisovi z očí.

Špehování ne, ale nějaké využití ano. Ať už to bude cokoli, Keris nepochyboval o tom, že se mu to nebude líbit.

Starý Ithicaňan stále trpělivě čekal o pár kroků dál. „Následujte mě prosím, Vaše Výsosti. Do mostu je zakázáno vnášet určité předměty, takže před vstupem musíme prohledat všechna zavazadla i celý doprovod. A…“ zalétl očima k hromadám truhel, co s sebou vláčela Kerisova družina, „… to bude nejspíš trvat déle, než jsme čekali.“

Přesněji řečeno to zabralo celé hodiny. Ithicaňané je odvedli do velikého kamenného skladu, kde všechno důkladně prohledali a pak naložili na úzké vozy. Keris se díval za otcovou vzdalující se lodí a nemohl se zbavit pocitu, že namísto v Harendellu se co nevidět ocitne zpět v Maridrině, přímo uprostřed války, se kterou nechtěl mít nic společného. Války, se kterou z celého srdce nesouhlasil.

„Můžeme?“

Keris vzhlédl od knihy. Do skladu právě přišla mladá žena s několika ithicanskými vojáky. Byla vysoká a štíhlá a tmavě hnědé vlasy měla po stranách podholené a spletené do dlouhého copu. Na sobě měla šedozelenou tuniku a kalhoty, jaké nosili všichni Ithicaňané, pevné kožené holínky po kolena a byla po zuby ozbrojená. Holé paže jí chránily jen nátepníky a na snědé kůži se rýsovaly bílé jizvičky, které prozrazovaly, že prošla už nejednou bitvou. Stejně jako její krajani měla na hlavě koženou masku, takže její věk se nedal přesně určit, přesto jí po hlase Keris nehádal víc než dvacet.

Starší Ithicaňan přikývl.

„Zavazadla jsou v pořádku. Mají spoustu pití, ale ujišťovali mě, že to je jen na cestu, ne na prodej.“ Zaťal zuby. „Čemuž při pohledu na ně i věřím.“

„Paráda. Jaká čest převádět přes most bandu ožralých maridrinských zmetků.“

Keris se zasmál.

Trhla hlavou na stranu a zalétla očima ke Kerisovi, který se opíral o zeď stranou od svého doprovodu.

Starší Ithicaňan si odkašlal. „Tohle je korunní princ Keris Veliant. Královnin starší bratr.“

Žena mu pokývla. „Omlouvám se, Výsosti. Mrzí mě, že jste mou poznámku zaslechl.“

Že ji zaslechl, ne že ji pronesla. Už teď se mu dívka líbila. „Mě snad doprovodíš ráda, když jsem naopak střízlivý.“

V oříškových očích jí pobaveně zajiskřilo. „Střízlivý? Vždyť jste Maridrinec.“

„A zmetek taky, řekl bych.“ Ušklíbl se. „Snad vám král platí dobře.“

„Tak dobře zas ne.“ Ukázala k jeho družině. „Připojte se prosím ke svým společníkům, Výsosti. Prohledáme vás a vyrazíme.“

Keris ani nehlesl, když ho začal jeden z vojáků prohledávat. Zul mu boty, prozkoumal podrážky a jeho úspornost naznačovala, že podobnou prohlídku provádí už posté. Kerisova družina se naproti tomu ošklíbala a pochechtávala a trousila poznámky, ze kterých Keris tiše skřípěl zuby. Právě se je chystal okřiknout, aby drželi klapačku, když vtom jeden z nich oslovil ithicanskou vojačku, která před ním zrovna klečela. „Zdá se, že jsi na tuhle pozici zvyklá, děvče.“

Ithicaňané strnuli a jejich hněv neunikl ani těm opilým pobudům, které smích rychle přešel.

Kruci.

Dívka zatnula zuby a beze slova prohlídku dokončila. Potom prudce vstala a současně nabrala toho pitomce ramenem mezi nohy tak silně, až vykřikl. Zhroutil se na zem a s klením se držel za rozkrok.

Žena se otočila ke staršímu Ithicaňanovi. „Je v přístavu maridrinská loď, Rine?“

„Dvě.“

„Výborně. Vyber jednu z nich a oznam jim, že budou mít tu čest odvézt Jeho Výsost s doprovodem zpět do Vencie. Průchod mostem se zamítá.“

V Kerisovi by se krve nedořezal. Věděl, že se to stane. Že otec najde způsob, jak by mohl slovo, co mu dal, porušit.

„Raino,“ krotil ji muž nesouhlasně. „Princ Keris je bratr královny Lary.“

Sjela ho pohledem od hlavy k patě. „Tak provedeme jeho. Ale nikoho dalšího.“

Lákavá nabídka. Jak rád by ji vzal za slovo a vydal se do Harendellu sám, jenže otec by mu něco takového neodpustil. Keris by za to tvrdě zaplatil, jako vždycky.

„Omlouvám se za jeho slova.“ Keris vykročil k ženě – Raině – a zůstal stát v uctivé vzdálenosti. „Je to idiot, ale smrt si nezaslouží.“

„Zas tak tvrdě jsem ho nepraštila,“ prohlásila suše. „Přežije to.“

„Ne, když ho pošlete zpátky.“ Keris pokrčil rameny. „Otec pokoření nesnáší. Ten nešťastný pitomec bude do hodiny po příjezdu mrtvý, pokud nesebere odvahu a nevrhne se cestou do moře sám.“

„Možná si to měl rozmyslet, než otevřel pusu.“

„Pochybuju, že je něčeho takového v tomto stavu schopen.“ Ohlédl se na své krajany, kteří náhle zvážněli. Uvědomovali si, co jim hrozí. Jim všem, nejen tomu ubožákovi na zemi. „Už se to nebude opakovat. Máte mé slovo.“

Žena dlouze vydechla a zhoupla se na patách. „Snad toho nebudu litovat.“

„Budeme se chovat slušně.“

I přes masku viděl, jak zakoulela očima. Potom ukázala k vozům. „Nasedněte.“

Kerisův doprovod se rozběhl k vozům s pohodlnými polstrovanými sedačkami, které táhly muly. Keris se s muži nehodlal tulit. „Mohl bych jít pěšky?“

Raina pokrčila rameny. „Jak je libo.“

Karavana se se skřípotem dala do pohybu a vyjela ze skladiště. Kromě Rainy s nimi šlo devět dalších po zuby ozbrojených Ithicaňanů. Keris se držel kousek za ní a uchváceně se díval do svahu k rozšklebenému vstupu do mostu. Na šedivý kámen dopadal déšť a všude kolem se převalovala hutná mlha. Když se ke vstupu přiblížili, ozvalo se vrzání řetězů připomínající vzdálené hřmění. Mříž v ústí jeskyně se začala zvedat.

Raina zaklonila hlavu, až se jí na masce rozplesklo několik kapek deště. „Buďte rád, že jste se nerozhodl jet lodí, Výsosti.“

Keris obezřetně sledoval ústí mostu. Bodce zvednuté mříže připomínaly tesáky v rozevřené tlamě velikého zvířete. „Proč?“

„Protože se sem žene bouře.“ Převzala si lampu od jedné z hlídek u vstupu a vydala se do nitra mostu.

2

Zara

Poručice Zara Anaphora, neteř valcottské císařovny, vzhlédla k nebi a zadívala se k obzoru, kde se kupily temné mraky. Paluba se jí pod nohama pohupovala čím dál prudčeji. „Období klidu končí, co myslíš, bratranče? Nevrátíme se už domů?“

„Brzy. Ale ještě ne.“ Bratrancův hlas byl stejně hluboký jako dunění hromu v dálce. Zara se k němu ohlédla. Princ Bermin Anaphora byl o hlavu a ramena vyšší než ona a dvakrát tak mohutný. Na první pohled dokonalý válečník, jehož síle, udatnosti a bojovým schopnostem nebylo rovno.

Naneštěstí byl tak trochu idiot.

A přesně z toho důvodu se měla Zara po návratu jejich flotily do Nerastisu stát novou velitelkou valcottské armády.

Depeše s císařovniným rozkazem jí propalovala díru v kapse uniformy. Z moci, kterou jí ten list propůjčoval, jí vřela krev vzrušením. Nejradši by sáhla po noži a vykonala pomstu, na kterou čekala téměř deset let. Měla ji na dosah. Tak blízko, že ji div necítila na jazyku. Vencie byla jen půl dne plavby daleko.

Z vraního hnízda zazněl křik a pár vteřin nato k bratranci doběhl kapitán lodi. „Na obzoru je flotila, generále.“

„Kolik?“

„Aspoň patnáct lodí, pane.“

„Hmm.“ Bratranec sáhl po dalekohledu, který měl zavěšený na opasku, a Zara ho napodobila.

Berminova flotila hlídkovala u ithicanských břehů od chvíle, kdy se Ithicaňané přidali na stranu Maridrinců a prolomili valcottskou blokádu Jižní hlídky. Oficiálně měla flotila chránit valcottské kupecké lodě, které převážely zboží po moři, aby se vyhnuly ithicanskému mostu, ale to jí nebránilo v tom, aby současně s chutí potopila každé maridrinské plavidlo, co se jí připletlo do cesty. Výsledkem bylo pár rozkošných střetů s maridrinskou flotilou, ačkoli jejich zákeřný král, Silas Veliant, raději námořní síly upínal k ochraně vlastních kupeckých plavidel.

To se však nejspíš mělo změnit. Aspoň tomu nasvědčovaly vlajky třepotající se na lodích, které se k nim právě řítily.

Zaře se zrychlil tep. Nemohla se dočkat, až tasí zbraně a smočí je v maridrinské krvi. Jen matně vnímala, jak bratranec vydává rozkaz spustit poplach a připravit se na bitvu. V uších jí zvonilo a vteřinu nato se rozezněly i zvony na lodích Berminovy flotily.

Z podpalubí se vyřinuli po zuby ozbrojení muži a ženy připravení k boji. Zara sáhla po své holi a zvedla ji do vzduchu. „Možná se na nás dnes usměje štěstí a na palubě jedné z nich bude veliantské princátko,“ vykřikla. „Až s ním skončíme, vrátíme se do Nerastisu s hlavním stěžněm ozdobeným jeho vnitřnostmi!“

Vojáci zaryčeli, zvedli zbraně do vzduchu a upřeně sledovali blížící se flotilu.

Zara se zasmála a znovu sáhla po dalekohledu. Vzrušení rázem vystřídaly obavy. Hlídka ve vraním hnízdě už volala taky.

Ne patnáct lodí, jak si původně mysleli. Mnohem víc. Dvacet. Třicet.

A přestože museli už valcottskou flotilu zahlédnout, nepřesouvali se do útočné formace. „Bratranče…“

Bermin nereagoval, a tak se k němu otočila a popadla ho za ruku. Její dlaň ve srovnání s jeho svalnatým předloktím vypadala jako dětská. „Podívej! Míjejí nás!“

Vojáci přerušili přípravy na bitvu a přiskočili k zábradlí. Flotila odhadem padesáti lodí obeplouvala Valcottánce obloukem a mířila na sever.

„Kam to plují?“ zamumlal kdosi.

Zara už to však věděla. Císařovna říkala, že k tomu dojde. Byla to jen otázka času. Přesto Zaru ten pohled zaskočil. „Chystají se zaútočit na Ithicanu.“

Bermin souhlasně zabručel, opřel se lokty o zábradlí a rty se mu zvlnily drobným úšklebkem.

„Musíme zasáhnout.“ Zařino srdce dunělo jako zvon. „Zhatit jejich plány!“

Bermin ji ignoroval. „Nezapojíme se.“

Poplašné zvony utichly a nikdo na palubě ani nehlesl.

Zara se k bratranci prudce otočila. „Chtějí Ithicanu bodnout do zad! Musíme je zdržet a varovat Jižní hlídku!“

„Ne.“ Berminův hlas se rozlehl po palubě jako hrom.

„Musíme!“ Zara stěží přemáhala paniku. Pokud Silas vyslal do útoku tolik lodí, byl si jistý úspěchem. A kdyby Ithicana padla, ocitl by se most a veškeré jeho bohatství v rukou Maridrinců. V rukou jejího nepřítele.

„Jak si kdo ustele, tak si lehne,“ odpověděl bratranec. „Císařovna to předpovídala a ithicanského krále varovala, ale on si přesto vzal do postele zmiji.“

Vojáci se zasmáli. Zara ne. „Naše lodě jsou rychlejší. Můžeme je předběhnout a varovat Jižní hlídku. Dát jim aspoň šanci se na útok připravit.“

„A riskovat, že po nás budou pálit ze svých katapultů? Ani náhodou. Navíc císařovna vydala jasné rozkazy, že kdyby k něčemu takovému mělo dojít, nemáme zasahovat.“ Bratranec mávl na kapitána. „Odplouváme do Nerastisu. Krysí král možná kvůli tomu útoku stáhl jednotky z fronty – musíme toho využít.“

Byla to lákavá představa, jenže Zara věděla, co se stane, když Ithicaně nepomůžou. Na vlastní oči viděla důsledky maridrinských nájezdů. Vypálené domy, povražděné vesničany a osiřelé děti. Kdykoli podobnému útoku nestihla zabránit, zmocnila se jí mučivá bezmoc. Stejná bezmoc, jakou cítila před deseti lety, když Silas Veliant zavraždil její matku.

„Musíme něco udělat!“ Žaludek se jí svíral hrůzou. „Jestli zaberou Ithicanu, budou to jatka. Nepovraždí jen vojáky, ale celé rodiny. Děti! Musíme zasáhnout!“

Vojáci kolem nich nejistě přešlapovali a sledovali postupující flotilu. Všichni si uvědomovali, co nastane. Jenže bratranec jen pokrčil rameny. „Není to náš problém. Ithicana vztahy s Valcottou poplivala, a teď za to zaplatí.“

Jenže za to zaplatí obyčejní lidé. A ti si to nezasloužili.

List ukrytý v kapse uniformy ji pálil jako rozžhavený uhlík. Nejradši by ho vytáhla a převzala velení. Tetin rozkaz však zněl jasně: Nikomu ani slovo, dokud nebudete zpátky v Nerastisu.

Zařina mysl se proti tomu rozkazu bouřila. Toužila něco udělat, cokoli. Museli tomu útoku zabránit. „Bratranče, prosím. Král Aren možná naše přátelství poplival, ale zaplatí za to jeho lid – nevinní, kteří s tím neměli nic společného. Měli bychom pomoct především jim.“

Bermin jen zavrtěl hlavou. „Možná se Ithicana poučí a příště si vybere lepšího krále,“ opáčil lhostejně a pak vykřikl: „Napněte plachty!“

Vykašli se na rozkazy a převezmi velení, naléhalo na ni svědomí. Zastav to!

Namísto toho ale Zara mlčky sledovala, jak je maridrinská flotila míjí a vydává se zničit Ithicanu.

3

Keris

V útrobách mostu byl hutný, vlhký vzduch, který byl cítit po plísni, hnoji a ještě čemsi, co Keris neuměl zařadit. Připomínalo to vzduch po dešti, ale nebylo to úplně ono.

„Stavební kameny mostu,“ odpověděla Raina na jeho nevyslovenou otázku. „To ony tak zvláštně voní. Cizinci vždycky krčí nos.“

Cizinci. Jako by Ithicana byla odtržená od okolního světa. „Je to… výrazné.“ Slušnější slovo ho nenapadlo.

„Máte štěstí, Výsosti. Kdykoli Harendellané prohánějí mostem dobytek, páchne to tu po hnoji ještě celé týdny. Zhruba tak dlouho, jak dlouho trvá ten svinčík vyčistit.“

„Zdatní válečníci jako ty snad hnůj nekydají, nebo ano?“ Mostní království bylo zahalené mnoha mýty, takže Keris vlastně nevěděl, jak to u nich běžně chodí, ale lichotky nemohly škodit.

Raininy rty, jediná část obličeje, která byla vidět, se zvlnily v úsměvu. „V šestnácti jsem si odpracovala rok úklidové služby. Bere se to jako svého druhu přechodový rituál.“

Keris povytáhl obočí. „A co to dokazuje? Krom schopnosti ohánět se lopatou?“

„Jestli se musíte ptát, pak byste to beztak nepochopil.“

„Zkus to.“

Kousla se do spodního rtu a Keris k němu bezděčně sklouzl očima. Fascinoval ho kontrast mezi jejím rázným vystupováním a náhlou nejistotou. „Dokazujete tím ochotu udělat, co je třeba, abyste si získal důvěru a úctu krále a velitelů.“

„Kdyby se něco takového dalo získat kydáním hnoje, pak by štolbové byli nejuctívanější ze všech. Což mi nepřipadá,“ opáčil. Snažil se hrát na její pýchu, jestli se mu nepodaří ji vyprovokovat k tomu, aby prozradila něco zajímavějšího.

Jenže Raina se tak snadno nedala. Ohlédla se ke karavaně za nimi. „Ithicana je národ vybudovaný na tajemstvích. Pokud je chcete znát, musíte si tu čest zasloužit.“

Tajemství, která chtěl okolní svět zoufale odhalit, a ze všech nejvíc Kerisův otec. Zájem Silase Velianta o ithicanský most hraničil až s posedlostí. Toužil po něm. A po jeho bohatství.

Chtěl ho jen pro sebe.

A přestože byly Ithicana a Maridrina na oko spojenci, Keris ani v nejmenším nepochyboval, že by otec po mostu při první příležitosti skočil. Věrnost a důvěryhodnost byly rysy, kterými král v jeho očích rozhodně neoplýval. Asi jako sentimentálnost. Ačkoli Kerisova sestra Lara byla podle všeho jiná. Nebo to aspoň předstírala.

„A moje sestra si ji zasloužila?“ Sotva z něj ta slova vyletěla, kousl se do jazyka. Nepleť se do toho! káral se v duchu. Čím míň víš, tím líp.

„Záleží, koho se zeptáte.“

Škoda, že jeho zvědavost pokaždé zvítězila nad zdravým rozumem. „Ptám se tebe. Promiň, že tak vyzvídám. Moc toho o mladší sestře nevím. Vyrostli jsme každý jinde.“

„Slyšela jsem.“ Raina si přehodila lampu do druhé ruky. „Proč?“

„Aby byla v bezpečí před Valcottánci,“ odpověděl Keris. Samozřejmě to byla lež. Otcův harém ve Vencii byl nejstřeženější místo v zemi. Dívkám by tam nic nehrozilo. Odvezli je z jiného důvodu. Za jiným účelem.

A právě tenhle účel se dříve či později projeví.

„Je velmi krásná.“ Raina po něm střelila pohledem. „Vlastně se vám dost podobá, Výsosti. Máte stejné oči.“

Veliantská modř. Nebýt toho, že po otci podědil jeho charakteristickou barvu očí, byl by Keris nejspíš dávno zavržen jako bastard. Sám nevěděl, jestli by to tak nebylo lepší. „To mi o její povaze moc nepoví.“

„Král je s ní šťastný.“

Keris se ušklíbl. „Říkáš to jen proto, že jsem Maridrinec, a tudíž hodnotu ženy vidím jen v tom, jestli dělá muže šťastným?“

Raině zacukaly koutky. „A ne?“

„Vůbec ne. Jsem mnohem sobečtější, než bys čekala. Zajímá mě jen to, co dělá šťastným mě.“

Raina se zasmála. Její smích připomínal libozvučnou zvonkohru za slunečného letního dne. Rozlehl se temným tunelem mostu a ani Keris se úsměvu neubránil.

Vzápětí si však vzpomněl na otcova slova: Neboj se, já už ti nějaké využití najdu. Smích ho rázem přešel.

„Všechno v pořádku, Výsosti?“

„Ovšem,“ zamumlal a přidal do kroku.

Keris se opíral o vnitřní stěnu mostu a sledoval mihotavé světlo lampy. Po celodenní túře byl vyčerpaný, ale na rozdíl od svého chrápajícího doprovodu nedokázal na podložkách, co jim Ithicaňané poskytli, usnout.

Jen vzácně spal dobře, a když nebyl sám, schovaný za zamčenými dveřmi, tak už vůbec ne. Na to se až příliš často musel ohlížet přes rameno. Takový už byl úděl maridrinského prince. Dědiců trůnu bylo příliš a všichni se neustále snažili urvat si pro sebe co nejlepší pozici, což nezřídka vyústilo i v bratrovraždu. Keris měl zatím štěstí, protože ho ostatní nepovažovali za hrozbu a raději cílili na nejlepší válečníky a nejctižádostivější politiky. Jenže teď už byli všichni starší bratři po smrti a z něj se stal korunní princ, ať už o to stál, nebo ne. A korunní princ byl ten největší cíl ze všech.

Ze zamyšlení ho vytrhly šouravé kroky. Zvedl hlavu a zahlédl Rainu, která se vynořila ze tmy tunelu do ostrůvku světla. Zastavila se u jednoho spícího Ithicaňana a zatřásla s ním. Voják bez námitek vstal, připevnil si k opasku zbraně a zamířil do tmy tunelu, kde předtím hlídkovala. Stejně hladce se obměnily i další hlídky. Dobře promazaný stroj, díky kterému měli Ithicaňané most zcela pod kontrolou.

Raina zalétla pohledem k němu. „Měl byste si odpočinout, Výsosti. Máme před sebou ještě několik dní cesty, a když neudržíte krok, budete muset jet se svými přáteli ve vozech.“

Keris nakrčil nos a zamračil se na spící skupinku. „Nejsou to mí přátelé.“ Žádné přátele neměl.

Raina si odepnula opasek s mečem, posadila se na zem a položila si ostří na kolena. „A co jsou tedy zač?“

„Tohle můj otec považuje za vhodný doprovod.“

„Pokud se vhodnost měří schopností naklopit do sebe nepředstavitelné množství vína, pak jsou vynikající volba.“

Jeho společníci celý den popíjeli a karbanili a jejich hlasitý, rozléhající se smích lezl všem na nervy, nicméně ithicanská pravidla dodržovali. „Nedivím se jim. Tahle cesta je příšerná. Vlhko, tma, studené jídlo, spaní na tvrdé zemi. A ještě je to drahé.“

Raina se zakřenila, až se v šeru zableskly bílé zuby. „Můžete zaplatit nám nebo bouři, Výsosti. Každý cestovatel si může vybrat.“

„Jsou ty bouře opravdu tak hrozné?“ Severní pobřeží Maridriny bičovaly dost prudké a nepředvídatelné lijáky, ale lodě se mohly ukrýt v desítkách přístavů za vlnolamy.

Raina tiše zabručela. „Říká se, že dno Rozbouřeného moře se třpytí zlatem ze stovek potopených lodí a že tenhle poklad stráží bezpočet duší, které zmizely ve vlnách, a teď se do nich snaží nenasytně stáhnout další.“

„V tom případě jsem rád, že mám pod nohama pevnou zem. Víceméně.“ Zaklepal do kamenné podlahy mostu. „I když mě z ní bolí záda.“

Ithicaňan na hlídce kousek od nich náhle hlasitě zakašlal. Raina sebou trhla a ohlédla se na něj. Nemohlo za to leknutí, uvědomil si Keris. Tvářila se provinile. Očividně se neměla bratříčkovat s cizinci, které jen provádí mostem.

„Je pozdě.“ Lehla si na podložku, kterou uvolnil její krajan, a přitáhla si deku k bradě. „Měl byste se vyspat.“

Keris se bez odpovědi natáhl pro knihu a natočil si ji ke světlu. Byl už tak blízko, tak mučivě blízko. Jakmile se ocitne na harendellské půdě, bude konečně mimo otcův dosah.

Pak bude moct klidně spát.

Keris si během noci urval jen krátké chvilky spánku, přesto ráno znovu odmítl jet ve voze a raději šel pěšky. S každým krokem, který ho odnášel od otce dál, se mu šlo lehčeji, s každou hodinou se odvažoval o něco víc doufat, že se nejedná o žádný otcův trik, jak Kerise ponížit. Jak ho srazit na kolena.

Aby zahnal nudu, zkoumal cestou interiér mostu a členy jejich výpravy. Zvláštní kamenná stavba jako by byla vytesaná z jediného kusu skály. Neviděl žádné rýhy mezi kamennými bloky, jen čísla na podlaze, která podle všeho označovala vzdálenost. Keris mezi jednotlivými body naměřil pokaždé přesně deset kroků, takže muselo jít o způsob, jak se hlídky v mostu orientovaly. Vzhledem k tomu, že se různě klikatil a stáčel mezi jednotlivými pilíři a ostrovy, udávaly značky vzdálenost překonanou přímo v mostu, ne čistě vzdálenost vzdušnou čarou mezi jižním a severním koncem souostroví. Tudíž z nich bylo nemožné určit, u kterého z ostrovů se v danou chvíli nacházejí.

Přestože období bouří ještě nezačalo, panoval v mostu mnohem větší provoz, než by Keris čekal. Sem tam hýkání oslů a dusot nohou dokonce přehlušovaly svist větru, který se tunelem proháněl. Cestou je míjely desítky vozů. Některé cestovaly v karavaně, jako byla ta jejich, jiné samostatně. Vesměs se jednalo o zboží převážené ze Severní na Jižní hlídku, sem tam ale Keris zahlédl i cestovatele, převážně Harendellany. Každý z vozů doprovázeli po zuby ozbrojení Ithicaňané v maskách. Pouze jednou jejich karavanu někdo předběhl zezadu, to když je míjela skupinka ithicanských stráží. Nijak se u nich nezdržely, jen si Kerisovu družinu letmo prohlédly a pospíchaly dál.

Raina se Kerisovi celý den vyhýbala, nejspíš kvůli tomu nenápadnému pokárání, kterého se jí dostalo předchozí noci, ale později večer, když se vrátila z hlídky a lehla si na zem, Keris zaslechl, jak jeho směrem zamumlala: „Opravdu jedete do Harendellu studovat?“

Keris zalétl očima k Ithicaňanovi stojícímu jen kousek od nich. Rozhodně musel slyšet každé slovo. „Ano,“ odpověděl proto opatrně. „Dlouho jsem si to přál, ale otec to poměrně neochotně dovolil až nyní. Oba jsme radši, když toho druhého nemusíme vidět, a v Harendellu mu sejdu z očí úplně.“

„Proč?“

„Proč chci jít na univerzitu, nebo proč se s otcem nemáme v lásce?“ Na odpověď nečekal a rovnou pokračoval: „Obojí má vlastně stejný důvod: před meči dávám přednost knihám.“

Raina se tesklivě uchechtla. „To nejste sám.“

„V tom, že mám příšerného otce, nebo že mám rád velké knihovny?“

„V obojím.“ Podložila si hlavu rukou a pod maskou se jí zaleskly oči. „Můj otec byl až donedávna velitel jedné z ostrovních posádek, takže se mě nikdo ani neptal, jestli chci nastoupit do služby.“

„Já výhledově asi taky na výběr mít nebudu. Dříve či později se budu muset vrátit a zapojit se do války proti Valcottě.“

Nekonečné, zbytečné války.

Raina přejela prstem po zemi a Keris si všiml, že si lehla o něco blíž než předchozí noci. Tak blízko, že by se jí mohl dotknout, ačkoli to neudělal. Ani to neměl v plánu.

Její ruka se zastavila a Keris si na chvíli myslel, že dívka usnula. Potom však znovu promluvila. „Až se stanete králem, budete moct tu válku ukončit.“

Keris se hořce zasmál. „Válka je snadná. Mír je mnohem těžší. Ithicaňanka by to měla vědět ze všech nejlépe.“

„Zrovna teď žijeme v míru.“

Kerise zamrazilo v zátylku. Rozhlédl se a všiml si, že ho sleduje jeden z mužů z jeho doprovodu. Když se jejich pohledy střetly, muž rychle spustil víčka. „Mír je jako tanec,“ vydechl Keris tiše. „Dá se udržet, pouze pokud oba partneři slyší stejnou hudbu.“

A Maridrina znala jen rytmus válečných bubnů.

Tři dny. Už tři dny se plahočili tím nekonečným černým tunelem. Na Kerise začínala doléhat klaustrofobie.

A únava zrovna tak.

Vyspi se, pitomče, radil si v duchu, zatímco se převaloval na zemi. Za jeho bdělost však nemohlo nepohodlí. Jednoduše se mu nedařilo ztišit mysl. Hlavou mu vířily stovky myšlenek a obav, a kdykoli se o něj začal pokoušet spánek, znovu se s trhnutím probudil a srdcem mu bušilo jako zvon.

Nakonec to vzdal a překulil se do sedu. Přikrývku měl zamotanou kolem kotníků. Tmu v tunelu rozhánělo pouze slabé světlo dvou stažených lamp. Kerisův doprovod spal v řadě podél boční stěny mostu. Někteří z nich hlasitě chrápali a všichni páchli vínem. Na podlaze se válely prázdné lahve. O kus dál stály u protější zdi vozy, aby nepřekážely, kdyby je v noci míjela jiná karavana. Což se ukázalo jako nutnost, protože tentokrát zastavili dřív než jindy. Kerisova družina si stěžovala na vyčerpání a Ithicaňané nakonec svolili. Nejspíš proto, aby nemuseli poslouchat to věčné kňourání.

Keris se ohlédl opačným směrem, ale ithicanský voják spící kousek od něj rozhodně nebyla Raina. Což znamenalo, že musela zrovna stát na hlídce.

Keris vstal a zamířil hlouběji do tunelu.

„Zůstaňte v táboře, Výsosti,“ zastavil ho Ithicaňan, který se vynořil ze tmy.

Keris zacouval a zvedl ruce. „Kam si myslíš, že bych asi tak šel?“

Když muž neodpověděl, došel Keris až k protější zatáčce a pokračoval do tmy. Když ho kdosi chytil za paži, nepatrně nadskočil leknutím. „Kam to jdete?“ zeptala se Raina.

„Hledal jsem tě.“

Pobaveně si odfrkla. „Proč?“

„Protože jsi v tomhle proklatém mostě jediná, koho snesu.“

„Tak vy mě snesete, Výsosti? Taková pocta! Až se z toho červenám.“

„Škoda, že přes tu masku nic nevidím. Pokud mi odměnou za má laskavá slova byl ruměnec, byl jsem o něj právě okraden.“

„Možná byste si měl podat stížnost. V Ithicaně bereme krádež velmi vážně.“

Keris se opřel o zeď vedle Rainy a nadechl se nenápadné vůně mýdla, která se jí stále držela, přestože se v mostě nikdo koupat nemohl. Voda, kterou s sebou převáželi, byla určená výhradně k pití. Jaká ironie – všude kolem oceán a neustávající lijáky, a přesto byla v mostě voda taková vzácnost. „Proč je vlastně nosíte?“

Keris měl ohledně ithicanských masek vlastní teorii, ale zajímalo ho, co řekne ona.

„Přikazuje nám to zákon, proto.“

Keris mlčel a čekal. Nechal pracovat ticho. Když si dívka po chvíli odkašlala, potají se usmál.

„Nejspíš proto, že v bitvě vypadáme děsivěji. Podporuje to zvěsti, že nejsme tak úplně lidé.“ Její prsty letmo zavadily o Kerisovu ruku. Mohlo to být omylem, ale nebylo.

„Mně připadáš lidská až až.“

Raina tiše zabručela a pak náhle vyhrkla: „Je to jen další způsob, jak nás odříznout od ostatních. Další zeď mezi Ithicanou a světem tam venku.“

Keris s ní musel souhlasit. „Sundala by sis ji, kdybys mohla?“

„Je to zakázané. Stejně jako je zakázané opustit Ithicanu. Nebo se toužit stát něčím jiným než zbraní na obranu mostu. I tenhle rozhovor je zapovězený.“

Z jejího hlasu čišela zahořklost, která však Kerise ani v nejmenším neodradila. Právě naopak. „Na to jsem se neptal.“

Ticho. „Ano,“ zašeptala nakonec. „Kdybych mohla, udělala bych to všechno.“

Keris se odstrčil ode zdi a pohladil Rainu po tváři. Když se neodtáhla, opatrně vklouzl palcem pod kraj kožené masky a nepatrně ji nadzvedl.

Dívka zadržela dech. „To nemůžu.“

„Nemůžeš?“ opáčil. „Nebo nechceš?“

Raina ho namísto odpovědi vzala za druhou ruku a propletla jejich prsty. Přitáhla ho blíž, až se dotýkali hrudníky, a zadívala se mu v šeru do očí.

„Na Severní hlídce na mě čeká loď.“ Keris se sehnul k jejímu uchu, až ho na tváři polechtal uvolněný pramínek jejích vlasů. „Mohla bys jet se mnou.“

Bylo šílené jí to vůbec nabízet. Koledovali by si tím o hněv Kerisova otce i ithicanského krále. Jenže Keris věděl, jaké to je stát se obětí okolností a marně se z nich pokoušet vymanit.

„Našli by mě a popravili za velezradu.“

Jen kvůli odchodu? „Je Ithicana království, nebo vězení?“

„Obojí.“

Jeden z Kerisových krajanů hlasitě zachrápal, ale princ ho ignoroval. Upřeně sledoval stíny v Rainině tváři. Vnímal její dotek. A probouzející se touhu.

A potom Raina položila ruku na jeho a společně zvedli její masku. V šeru její rysy moc dobře neviděl, pouze přejel prsty po zaoblených lícních kostech a křivce obočí a potom se sehnul a políbil ji na něžně vykrojené rty.

Z dívčina hrdla se vydral roztřesený povzdech a pak Kerise náhle objala kolem krku, přitáhla si ho blíž a vklouzla jazykem do jeho úst. Jednou rukou se opřel o vlhkou zeď tunelu a druhou zvedl Rainu do vzduchu. Když ho obemkla dlouhýma nohama kolem pasu a přitiskla se k němu boky, bezděčně zasténal.

Sklouzl rty k jejímu krku a cítil, jak ho na čele hřeje její přerývaný dech. „Vezmi mě s sebou,“ zašeptala. „Chci jet s tebou.“

„Vezmu.“ Možná tím rozzuří hned dva krále, ale ani jeden z nich nebude chtít zasáhnout, aby si neznepřátelil toho druhého, tak co na tom?

Cítil, jak mu Raina zapletla prsty do vlasů a nohama si ho přitáhla ještě blíž. Rozvázal tkanice ve výstřihu její tuniky, stáhl ji dolů a odhalil pevná ňadra. Něžně je líbal a potom vzal mezi rty jednu vzpřímenou bradavku. Raina zasténala a sjela rukama k opasku Kerisových kalhot.

Náhle je vyrušil zvuk blížících se kopyt.

Raina se od něj odtrhla, odhákla nohy zaklesnuté kolem jeho pasu a se zaduněním došlápla na zem. Současně hbitě sáhla po zbrani u opasku. V dálce se objevilo světlo a v něm osel zapřažený ve voze, který doprovázeli čtyři maskovaní Ithicaňané.

Raina si zvedla prsty ke rtům a několikrát krátce hvízdla. Potom si rychle upravila oblečení.

„Tvoje maska,“ varoval ji Keris tiše. Dívka sebou škubla a rychle ji sebrala ze země.

Pozdě.

Už je viděli.

Ithicaňanka vedoucí osla došla až k nim a prohlásila: „Aster ti pořádně nařeže, jestli se k němu donese, že ses spustila s Maridrincem, Raino. A ještě k tomu na hlídce. Mazej zpátky na místo a já možná budu tak hodná a nic neřeknu.“

Žena škubnutím popohnala osla do zatáčky a ostatní vojáci ji mlčky následovali.

„Kdo je Aster?“ zeptal se Keris.

„Můj otec.“

„O důvod víc, abys nasedla na tu loď se mnou.“

Raina neodpověděla, jen ho vzala za paži a odvedla ho zpět do tábora. Jeho družina byla celá vzhůru. Někteří dokonce vstávali a nazouvali si boty. Vypadali mnohem střízlivější, než by vzhledem k množství rozházených lahví čekal. A všichni se až příliš okatě vyhýbali pohledu na projíždějící vůz.

Kerise zamrazilo. „Co je na tom voze?“

„Zboží z Harendellu. Nejspíš ocel.“

Zbraně.

Kerisovi náhle všechno došlo. Jako by mu někdo vrazil facku. Prudce strčil Rainu zpět směrem, odkud přišli. „Uteč!“

Ve stejnou chvíli se jeho krajani vrhli na projíždějící vůz, strhli z něj plátno a odhalili třpytivou ocel. Ve zlomku vteřiny popadli zbraně a obrátili se proti ithicanským strážím, které se snažily vzpamatovat.

Raina namísto útěku tasila vlastní meč a rozběhla se k nim. Většina z Ithicaňanů už ležela na zemi.

„Raino!“ vykřikl Keris a utíkal za ní.

Střetla se s jedním z mužů, kopla ho do kolene a sekla do břicha, když se však otočila k dalšímu, vynořil se zpoza ní stín. Za vozem se skrýval další muž, ten, který ji urazil na Jižní hlídce. Tvář měl zkřivenou nadšeným úšklebkem.

„Pozor!“ vyjekl Keris a sehnul se pro jednu ze zbraní.

Pozdě.

Muž k ní přiskočil a bodl ji do zad, až jí ostří vyjelo hrudníkem ven. Dívka vyhekla a zavrávorala. Voják vytrhl meč ven a Keris k nim doběhl právě včas, aby stihl padající Rainu zachytit. „Zbláznili jste se? Jsou to naši spojenci!“

Jenže nebyli. A Keris to věděl. Nebo si spíš uvědomoval, že jeho otec mír s Ithicanou nikdy nedodrží.

Položil Rainu na zem a přitiskl ruku k ráně na její hrudi. Mezi prsty mu crčela krev. Dívka bezhlesně otevírala a zavírala ústa, jak se zoufale snažila nadechnout. Bojovala o život.

Několik z otcových vojáků kousek od nich přejíždělo prsty po podlaze a pak se zničehonic jeden z kamenných bloků nadzvedl a do tunelu pronikl mořský vzduch.

„Přesně, jak říkala,“ zamumlal muž, který tajný východ našel. „Tudy vylezeme a měli bychom být přímo u Střední hlídky.“

Jak říkala.

Lara.

Voják, co bodl Rainu do zad, přistoupil ke Kerisovi. „Obávám se, že cestu do Harendellu budete muset odložit, Výsosti. Počkáte tu dobrovolně, jako hodné princátko, zatímco dobudeme Ithicanu, nebo vás máme spoutat?“

Keris se po něm vrhl, ale muži byli připravení. Tři z nich ho povalili na zem a čtvrtý mu svázal kotníky a zápěstí. Potom si vzali další zbraně z vozu a postupně zmizeli v tajném východu.

Keris vnímal jen dunění vlastního srdce a Rainin přerývaný vlhký dech. Podíval se jí do očí. „Nevěděl jsem o tom.“

Po tváři se jí skutálela slza.

„Tohle jsem nechtěl.“ Snažil se rozmrkat pálení v očích. „Mám už války plné zuby. Unavuje mě ten neustálý boj. Proto jsem chtěl do Harendellu. Ne kvůli knihám, ale proto, že už na další zabíjení nemám žaludek. Toužil jsem po jiném životě.“

Svěřoval se jí zbytečně.

Zbytečně se litoval.

Protože z očí, které na něj upírala, už vyprchal život.

4

Zara

Zara podřízla maridrinskému vojákovi hrdlo, a zatímco se zalykal vlastní krví, přistoupila k vlastní jednotce, která přinášela těla. „Kolik?“

Yrina, její nejlepší přítelkyně a pravá ruka, zrovna klečela u těla padlého statkáře. S povzdechem vstala. „Asi deset. Musíme počkat, až dohoří oheň, pak zkontrolujeme trosky.“

Tolik. Zara otupěle přejela pohledem po tělech obětí. Všechno rolníci. Valcottánci. Lidé, které měla ochránit. „Děti?“ vypáčila ze sebe přes knedlík v krku.

Yrina zavrtěla hlavou. „Dospělým se podařilo nájezdníky zadržet, zatímco děti, staří a nemohoucí utekli do lesů. Aspoň malá útěcha.“

Opravdu malá. Většina z těch dětí byla nyní sirotky, stejně jako Zara. A stejně jako ona byly svědky toho, jak jim Maridrinci vraždí rodiče a vypalují domovy. Jejich životy se navždy změnily. Kolik z nich asi v budoucnu sáhne po zbrani, aby už jim takhle nikdo neublížil? Kolik z nich se připojí k boji proti úhlavnímu nepříteli valcottského lidu? Kolik z nich, podobně jako ona, obětuje život snaze zvítězit v Nekonečné válce?

„Mohlo to být horší,“ poznamenala Yrina. „Mohli jsme přijít úplně o všechny, do posledního. Ale dostali jsme se sem včas a za to vděčí tobě.“

Včas, a přece pozdě, pomyslela si Zara při pohledu na mrtvého rolníka s rozřezaným břichem.

Zara převzala velení nad posádkou v Nerastisu hned, jak do přístavu vpluli. Stížnosti a nadávky bratrance Bermina, který se nechtěl s hodností generála rozloučit tak snadno, nebrala na vědomí. V prvé řadě ztrojnásobila počty zvědů na hranicích a zdvojnásobila hlídky na venkově. A ukázalo se, že udělala dobře.

Vojákům se už podařilo zarazit několik nájezdů dřív, než mohlo dojít k obětem na životech. Jenže ty maridrinské krysy tuhle taktiku zdokonalovaly po celé generace a rychle se její nové strategii přizpůsobily. A dnešek byl důkazem.

„Ty rohy jsou chyba!“ zahřímal za ní hluboký hlas. „Kdybychom se k nim přikradli nepozorovaně, zabili bychom jich dvakrát tolik.“

Zara se odvrátila od těl obětí a zadívala se na bratrance, který byl stejně jako jeho kůň celý od krve. „Zdá se, že se ti podařilo pár uprchlých krys pochytat.“

„Ano.“ Odplivl si na zem a sesedl. „Jenže mají rychlé koně. Spoustě se podaří utéct zpátky na jejich stranu hranice. Což by se nestalo, kdybychom je nevarovali, že se blížíme.“

Tohle byla jedna z mnoha strategií, na nichž se neshodli. Bermin dával přednost se k nájezdníkům tiše přikrást, aby jich mohl zabít co nejvíc, zatímco Zara raději už z dálky dávala troubit na rohy, aby je vyplašila a zachránila nevinné. Ještě víc se ale jejich přístup lišil v tom, že Zara svou strategii nikdy nestavěla jen na jednom prvku.

Sotva se jí ta myšlenka prohnala hlavou, zvolala Yrina: „Kouř!“

Jednotka se otočila k šedivým chuchvalcům dýmu stoupajícím v dálce. Zara se usmála a ohlédla se na Bermina. „Že jsi je nezabil ty, ještě neznamená, že utekli. Lučištníci jim odřízli cestu.“

Bratranec si odfrkl a překřížil paže. „Soustředíš zbytečně moc sil na obranu, Zaro. Už jsou to týdny, co jsme naposledy překročili hranici. Budou si myslet, že jsme slabí. Že je Valcotta slabá.“

V uplynulých týdnech Maridrina přišla o víc mužů než za předchozí rok Berminova velení, proto Zara pochybovala, že Valcottu označují za slabou, zatímco si kdesi v noře lížou rány.

„Posbírejte hlavy těch parchantů,“ zavelela a převzala otěže svého koně od jednoho z vojáků. „Těla spalte.“ Užuž se chystala Yrině říct, aby s ostatními vykopala hroby pro oběti, když vtom koutkem oka zachytila pohyb. Zastínila si oči a zadívala se do křoví. Někdo se tam schovával. „Myslela jsem, že jste všechny děti našli?“

„To ano,“ odpověděla Yrina, ale to už Zara vykročila ke křoví se zdviženými pažemi, aby toho, kdo se tam ukrýval, nevyděsila. Dítě muselo být strachy bez sebe, a přestože Zara patřila mezi jeho krajany, pořád byla vojačka. „To nic,“ zavolala tiše. „Můžeš vylézt. Nic ti nehrozí.“

„Zaro!“ vykřikla Yrina. „Nechoď tam!“

Zara ji ignorovala, protože moc dobře věděla, jak se ten chudáček cítí. Zažila stejnou hrůzu. A stále si vzpomínala, jak se modlila, aby ji někdo zachránil. „Pomůžu ti.“

Z křoví se vynořila postava. Nebylo to dítě, ale dospělý muž.

Maridrinský voják.

„Chcípni, ty valcottská děvko!“ zavřeštěl a ohnal se po ní mečem.

Ovládl ji instinkt.

Zara se prosmekla pod ostřím, překulila se po zemi a znovu vyskočila na nohy. Popadla svou hůl a volnou rukou mávla na Yrinu a ostatní, aby se nepřibližovali. „Měl jsi utéct, dokud to šlo.“

„Raději smočím ruce ve tvé krvi,“ sykl nenávistně.

Jeho nenávist se však s tou její nemohla měřit.

Zara mu vyrazila ostří z ruky a podtrhla mu nohy.

Voják dopadl na zem a generálka ho rychle nakopla do žeber a převalila na záda. „Seber tu zbraň.“

Váhavě nahmatal meč a vstal. Potom znovu zaútočil.

Zařina hůl se míhala ve vzduchu jako rozmazaná šmouha. Vykrývala jeden úder za druhým a pak se jí podařilo proniknout mužovou obranou. Praštila ho do paže tak prudce, že uslyšela křupnutí kosti. Voják vykřikl bolestí a pustil meč.

„Chceš to zkusit ještě jednou, nebo se pokusíš utéct?“

„Aby mě mohli tví lučištníci střelit do zad?“ vyjel na ni. „Slyšel jsem tě, Valcottánko. Není kam utéct.“

„Možná budeš mít štěstí.“ Vykročila k němu a muž rychle uskočil vzad. „Krysy se umí prosmeknout i těmi nejužšími skulinami.“

„Máte nám umožnit ústup,“ zavrčel. „Taková je dohoda. Vždycky to platilo!“

Zaru popadl prudký hněv a najednou viděla rudě. Ten vrah si žádný únik nezasloužil. Zasloužil si přesně tolik milosrdenství, kolik projevil jejím lidem. Tedy žádné. „Časy se mění,“ opáčila a vší silou se ohnala holí.

Zasáhla ho do hlavy a vzduchem zaznělo nechutné zapraštění. Muž se zhroutil k zemi, ale to Zaře nestačilo. Rozmáchla se znovu. Nikdy nebude mít dost. Protože žádná pomsta vůči těm, kteří vraždili její lid, nemohla utišit bouři v jejím nitru.

Ne, dokud se nepomstí samotnému maridrinskému králi, který ji připravil o matku.

O několik hodin později vjela Zara na svém koni na nádvoří kasáren. V uších jí znělo pleskání fialových zástav vlajících na minaretech. Kdysi dávno byl Nerastis prosperující město pod valcottskou vládou. Zdejší palác býval zimním sídlem císařů a císařoven, ale dnes sloužil jako ubytovna pro vojáky.

S opravou popraskaných kamenů a vymlácených oken po předchozích maridrinských útocích se nikdo neobtěžoval. Bílé zdi hyzdily stopy po plamenech a vrstva sazí a jedna z věží se dávno zřítila. Uvnitř to vypadalo trochu lépe, ale ne o moc. Na holých zdech byly zřetelné obrysy v místech, kde kdysi visely drahé obrazy, a nábytek byl buď laciný, nebo ošuntělý. Sály, v nichž se bavívala valcottská smetánka, byly nyní plné vojenských pryčen a vybavení a obrovský lustr, který před lety údajně zaléval jídelnu duhovými odlesky, ležel na dně řeky Anriot, kam ho nechal vyhodit dávno mrtvý maridrinský princ.

Jedinou útěchou jim bylo, že maridrinský palác na severním břehu řeky vypadal stejně zuboženě. Ani jedné ze stran se nedařilo město udržet dost dlouho na to, aby měly opravy smysl.

„Odneste ty hlavy k řece a naložte je na katapulty,“ přikázala. „Pošlete jim je rovnou k paláci.“

„Zamítá se,“ ozval se známý hlas. Zara se rozhlédla a ve dveřích paláce spatřila Petru Anaphoru, císařovnu Valcotty.

Pustila otěže koně, uctivě si přiložila ruku k srdci a sklopila hlavu. „Vaše císařské Veličenstvo. Omlouvám se, nevěděla jsem, že přijedete.“

„Protože jsem chtěla, aby to bylo překvapení, generálko.“ Císařovna sestoupala po schodech. Její jemné, šperky zdobené sandály, nevydávaly při chůzi skoro žádný zvuk, a hedvábná látka jejího úboru jen tiše šelestila ve vánku. Petra Anaphora si stále uchovávala krásu, pro níž byla kdysi proslulá, ačkoli jí kolem očí přibyly vrásky a husté, kudrnaté vlasy měla už víc šedivé než černé. Díky životu strávenému v armádě měla tělo samý sval a šlachu a břicho vykukující zpod krátce střižené haleny bylo stejně ploché jako Zařino.

Vzala Zařinu tvář do dlaní a políbila ji na obě líčka. „Dlouho jsme se neviděly, drahá neteři.“

Zaru zalil pocit tepla. Z tetiny přítomnosti vždycky čerpala útěchu. „Čemu za tuhle čest vděčíme?“

„Obávám se, že to bylo nezbytné.“ Teta se do ní zavěsila a vydala se s ní ke vchodu do paláce. „Změna plánu.“ Zalétla očima k vojákům s pytli plnými hlav. Bermin stál vedle nich s rukou přiloženou k srdci a nečitelným výrazem ve tváři. „Spalte je.“

Zara zamrkala. „Ale takhle…“

„To neděláme?“ Teta stroze přikývla. „Věř, že bych si z celého srdce přála naházet ty zrádné krysy přes řeku, aby jejich přátelé věděli, co je čeká, pokud se pokusí Valcottu napadnout, jenže okolnosti si vyžadují jiný přístup.“

„Co se stalo?“

„Naskytla se nám příležitost, kterou jsem předvídala. Pojďme to probrat někam do soukromí.“

Zamířily do císařských komnat, kde se usadily na měkké polštáře, zatímco jim tetino služebnictvo naservírovalo vína a lahůdky, o kterých si Zara mohla v kasárnách nechat běžně jen zdát.

Teta si nikdy nepotrpěla na tlachání a přešla rovnou k věci. „Silas si s tím mostem ukousl příliš velké sousto. Ithicaňané s ním stále bojují, přesně, jak jsem čekala. Mají válku v krvi, dokonce ještě víc než my. Ti se nevzdají.“

Den, kdy jen tak nečinně stáli a sledovali, jak Maridrina na Ithicanu útočí, Zaru stále pronásledoval ve snech, protože moc dobře věděla, jakých zvěrstev jsou maridrinští vojáci schopní. Jejich zvědové hlásili, že na mostě visí těla mrtvých Ithicaňanů a Zara se nutila každé hlášení důkladně pročíst. Valcotta se sice na útoku nepodílela, ale taky se mu nepokusila nijak zabránit. Přesto na sobě nyní nedala nic znát a pozorně tetu poslouchala. Pokud by Maridrinu snaha udržet most oslabila na valcottské frontě, pak by to přineslo aspoň něco dobrého.

„Silas ztrácí každým dnem stovky vojáků,“ pokračovala teta. „Jestli si má most udržet, musí na jeho obranu vyslat víc mužů. A ty může odvolat z jediného místa.“

„Z fronty v Nerastisu.“

Teta se usmála. „Přesně tak. A my ho v tomto rozhodnutí podpoříme tím, že mu nezavdáme důvod, aby je tady držel.“

Zara pokývala hlavou. „Počkáme, dokud zdejší posádku neoseká na minimum a pak zbylé obránce přemůžeme a zmocníme se města.“

„Ano.“ Teta si lokla vína a v očích se jí nadšeně zablesklo. „Nemůže bojovat na obou frontách, bude si muset vybrat, která je pro něj důležitější. A mostem je posedlý skoro celý život.“

„Budeme těžit z ithicanských ztrát.“

Tak už to ve válce chodilo. Zara si to uvědomovala lépe než kdo jiný. V zájmu vítězství bylo často nutné přinášet mnohé oběti. Měla by se těšit na to, jak Valcotta využije příležitosti k tvrdému úderu. Jenže to by při každém mrknutí nesměla vidět před očima těla dětí rozvěšená na ithicanském mostě.

Rozhostilo se dlouhé ticho a teta si Zařino mlčení správně vyložila. „Nesouhlasíš s naším pasivním postojem.“

Bylo to konstatování, ne otázka, a tak se Zara nesnažila tetiny závěry nijak vyvracet. „Možná jsme nebyli spojenci, ale Ithicana nebyla ani náš nepřítel. Maridrina je náš nepřítel. Nelíbí se mi, že jsme ve vlastním zájmu těm krysám dovolili vpadnout našim dávným přátelům do zad. Třebaže z toho teď těžíme.“

„Mně se to taky nelíbí, ale Aren Kertell nám nedal na vybranou.“ Císařovna mávla na sluhu, aby jim dolil pohár a potom se zamyšleně zakousla do čtverečku čokolády. „Vím, že bys chtěla zachránit každého, drahoušku, to však bohužel není možné. Občas si musíš vybrat, a když jsi u moci, čelíš obětem stonásobně těžším. Kdybychom Jižní hlídku varovali, Maridrina by nás vinila z neúspěšné invaze a obrátila by proti nám všechny síly. A namísto ithicanské krve by pak tekla proudem ta valcottská.“

Teta měla pravdu, přesto s ní Zara nemohla souhlasit. „To neznamená, že jsme jim to museli takhle usnadnit. Kdybychom zaútočili, dali bychom Ithicaně šanci na přeskupení sil.“

„Za cenu obrovských ztrát na naší straně,“ opáčila teta suše. „Tohle je za mnoho let první skutečná šance, jak můžeme dobýt, co je právem naše, aniž bychom za to zaplatili stovkami životů. Copak chceš tu příležitost zahodit?“

„Já…“ Zara naprázdno polkla. Svářela se v ní oddanost vůči tetě se smyslem pro čest. „Silas podle všeho počty vojáků v Nerastisu nijak nesnižuje. Korunní princ dorazil se třemi stovkami nových mužů a jejich nájezdy jsou o to násilnější. Co když si naši nečinnost vyložili jako projev slabosti, kterou mohou zneužít?“

Teta mávla rukou. „Tohle je jen divadýlko v zájmu korunního prince. Jakmile bude ten kluk po smrti, což, pokud jsou zvěsti o něm pravdivé, je zcela nevyhnutelné, Silas ty muže povolá zpátky. A potom zaútočíme.“

„A o kolik lidí mezitím přijdeme?“ vyhrkla Zara podrážděně. „Kolik Valcottánců zemře proto, že se Maridrinci přestanou bát naší odplaty?“

„Doufám, že málo, díky všem tvým novým obranným opatřením. Každopádně se mi nezamlouvá tvůj tón, generálko. Nezapomínej, s kým mluvíš.“

Zara sklopila zrak k velikému hedvábnému polštáři, na němž teta seděla. „Omlouvám se, Veličenstvo. Od chvíle, co ten Veliant přijel do Nerastisu, jsem jako na trní.“

A ne ledajaký Veliant. Korunní princ Keris. Jeho zesnulí bratři veleli posádce v Nerastisu s krutostí, která se rovnala jen jejich zrůdnému otci. Yrina jí včera oznámila, že jejich špehové nejnovějšího Silasova dědice konečně spatřili. Prý je hezký skoro jako dívka a má pochopitelně veliantské modré oči.

„Nejsi sama, kdo by nejradši viděl všechny Velianty po smrti,“ promluvila znovu teta. „Z jeho přítomnosti vře krev všem Valcottáncům v Nerastisu. Musíme však svůj hněv ovládnout a ukovat z něj zbraň, kterou použijeme v tu správnou chvíli. A tvůj hněv, nejdražší…“ Císařovna se k ní natáhla a pohladila ji po tváři. „… bude ta nejostřejší zbraň ze všech. Nepochybuji o tom, že to budeš právě ty, kdo tomu maridrinskému princátku setne hlavu.“

„Bude mi potěšením.“

„Jsi skvělá velitelka. A budeš i skvělá císařovna.“

Císařovna. Už několik let se šuškalo, že pokud jde o budoucnost říše, dává císařovna Petra přednost své neteři před vlastním synem, ale tohle bylo poprvé, co to Zaře řekla do očí. „Prokazuješ mi obrovskou čest, teto. Opravdu.“

„Jsi pro mě jako dcera, nejdražší.“ Císařovna se naklonila a políbila ji na čelo. „Naše smýšlení a duše by si nemohly být bližší, ani kdybych tě sama porodila. Věřím, že až tu nebudu, naplníš vizi, kterou jsem si pro Valcottu stanovila. Ačkoli,“ dodala teta s úšklebkem, „doufám, že bude bůh dobrý a dopřeje mi ještě mnoho let, abych tě mohla dovést k tvému plnému potenciálu.“

Zara se přinutila k úsměvu, přestože se jí při pomyšlení na to, že by mohla přijít o ženu, která ji vychovávala od čtrnácti let, svíral žaludek starou hrůzou. „Taky se za to modlím, teto. Kdyby to bylo na mně, obdařila bych tě nesmrtelností.“

Císařovna se zasmála a pevně Zaru objala. Generálka zavřela oči, naslouchala tlukotu tetina srdce a nechala se jím zklidnit, jako to dělávala v dětství.

„Rozumím tvé bolesti lépe než kdokoli jiný, miláčku,“ zamumlala teta. „Tvůj zármutek je i můj. Slibuji, že se společně Silasi Veliantovi pomstíme.“

Tento slib jí pomáhal překonat ty nejtemnější chvíle. Bylo jí čtrnáct, když se s matkou vydaly na návštěvu matčiny přítelkyně, která žila v sídle asi hodinu jízdy na jih od Nerastisu. Těsně před úsvitem na sídlo zaútočily maridrinské jednotky. Povraždily stráže i služebnictvo a vtrhly do vily.

Zara to stále viděla před očima, jako by se to stalo včera. Jak matka prosila, aby Zaru ušetřili. Že udělá cokoli, když nechají její dceru naživu. Stále v duchu slyšela, jak Silas Veliant se smíchem souhlasil. A pak Zařině matce usekl hlavu a její tělo nechal přibít na kříž v zahradách.

Slovo však dodržel.

Křičící Zaru připoutali k patě kříže s matčinou hlavou v klíně. Dva dny tam seděla, volala o pomoc, plakala a cloumala pouty, zatímco na ni kapala matčina krev i mnohem horší tekutiny, jak pražící slunce tělo rychle rozkládalo.

A pak přijela císařovna.

Přiřítila se do vily se svou elitní jednotkou a Zaru osvobodila. To ona ji umyla a noc co noc ji objímala a pomáhala překonat hrůzy toho dne. To ona jí po týdnech truchlení dala do ruky hůl a řekla: „Slzy ti matku nevrátí. Proměň svůj zármutek, vztek a odhodlání ve zbraň a postarej se, aby žádné valcottské dítě nezažilo to, co ty. Slibuji ti, že Silas Veliant bude za své zločiny trpět.“

Zara už hůl nikdy neodložila. Touha ochránit ty, kteří se sami bránit nemohli, jí dodávala sílu. S vervou se pustila do výcviku a časem se z ní stala válečnice, se kterou se jen málokdo odvážil střetnout. Nelítostná a nebezpečná. Její rukou padly stovky maridrinských nájezdníků. A přesto se často v noci budila pocitem, že jí na tvář kape krev, a do nočních můr ji pronásledovaly Silasovy azurově modré oči a zvuk smíchu, který se prolínal s jejím křikem.

Ozvalo se zaklepání a vteřinu nato do místnosti vstoupil Welran, tetin osobní strážce. „Císařovno.“ Hluboce se poklonil. „Vaše družina je připravená k odjezdu.“

„Nikdy na sebe nemáme dost času, nejdražší.“ Císařovna vstala a srovnala si volné lamé kalhoty, až jí přitom zacinkaly zlaté náramky na pažích. „Jenže kdykoli opustím Pyrinat na příliš dlouho, šlechta zapomene na své malicherné půtky a spojí se proti mně. A pak jim musím zas dát na srozuměnou, kdo sedí na trůnu. Proto se potřebuji cestou zpátky zastavit na několika panstvích – abych jim připomněla, že vím, kde bydlí jejich rodiny.“

„Lid tě miluje, teto,“ namítla Zara a vstala taky. „Neopovážili by se vzbouřit.“

„Šlechta a lid jsou dvě odlišné věci.“ Teta ji ťukla do nosu. „A láska nemá v politice žádnou váhu.“

Vydaly se spolu dlouhými chodbami paláce až na prostorné nádvoří, kde čekala čestná stráž. Mezi nimi i Zařin bratranec Bermin.

„Matko.“ Přitiskl si ruku k srdci. „Přišel jsem se s tebou rozloučit a popřát ti šťastnou cestu.“

„Jestli se doslechnu, že odmítáš poslouchat Zařiny rozkazy, uvidíme se znovu dřív, než by sis přál, Bermine,“ štěkla na něj císařovna. „Já jí svěřila velení. Nectít ji znamená nectít mě. Vyjádřila jsem se jasně?“

Zara sebou vnitřně škubla, ale Bermin jen sklonil hlavu. „Ano, matko, naprosto.“

„Výborně.“ Císařovna se zastavila vedle připraveného koně. „Vítězství záleží na mnoha věcech, nejdražší, ale správné načasování je ze všech nejdůležitější. Udrž naše jednotky na téhle straně Anriotu, nehledě na to, jak budou Maridrinci provokovat.“ Naklonila se k Zaře tak blízko, až mladou ženu na uchu zahřál její dech. „Jakmile se to princátko nechá zabít a jeho muži se vrátí na sever bojovat s Ithicanou, udeříme.“

Zara si přiložila ruku k srdci. „Rozumím, Veličenstvo. Šťastnou cestu.“

Teta hbitě nasedla a bez dalšího slova vyrazila v čele družiny do ulic města.

Ihned poté se na nádvoří přiřítil osamělý jezdec.

Zvěd.

„Nájezdníci,“ vyhekl a seskočil z uříceného koně. „Zaútočili na vesnici.“

Maridrinci nikdy neútočili dvakrát v jednom dni. Zaře se sevřel žaludek. „Jak se dostali přes naše hlídky?“

„Vypadá to, že se vydali na jih podél okraje pouště a pak nečekaně vtrhli do vnitrozemí. Vrátili se stejnou cestou. Když tam dorazili naši lidé, byli Maridrinci dávno pryč. Čtyřicet tři mrtvých, všechno rolníci a jejich rodiny.“

Čtyřicet tři. „Děti?“

Zvěd ponuře pokýval hlavou a Zara musela zatnout zuby, aby se nepozvracela.

„Zbabělá pakáž,“ zavrčel Bermin. „Musíme okamžitě provést odvetný útok na jejich posádku ve městě.“

„Ne.“ Zara ztěžka polkla. „Císařovna dala jasné rozkazy. Za žádných okolností nesmíme řeku překročit.“ Ohlédla se na Yrinu. „Posílíme hlídky.“

„Ano, gen–“

„Když nic neuděláme, budeme vypadat jako slaboši,“ přerušil ji Bermin. „Popliveme tím památku mrtvých.“

Zaru svíral vztek a pocit viny, přesto jen přitiskla ruce ke stehnům a vyrovnaně k bratranci vzhlédla. „Nicméně přesně to si císařovna přeje.“

„Čtyřicet tři mrtvých, Zaro! Děti! Maridrinci jsou obyčejné krysy, které je třeba vymýtit!“

Právě díky jeho zuřivosti a zápalu ho vojáci tak ochotně následovali do bitvy, jenže Bermin neviděl dál než na špičku svého meče. „Však my je pomstíme, bratranče. Ale teď na to není vhodná doba.“

Chladně si ji měřil ze své úctyhodné výšky a pak si posměšně odfrkl. „Naše dokonalá, poslušná Zarinka. Splní každý tetin rozkaz, i kdyby měla obětovat vlastní čest.“

Zara pomalu vydechla. Od chvíle, kdy musel Zaře předat velení, se ji Bermin snažil ze všech sil vyprovokovat. Na rozdíl od něj se však uměla ovládat. „Zesilte východní hlídky. Možná zatím nemůžeme pomstít mrtvé, ale můžeme ochránit živé. Pokud se jim podaří útočníky zastihnout, ať s nimi nemají slitování. A teď, pokud mě omluvíte, je už pozdě a já mám spoustu práce.“

Slyšela, jak Yrina předává její rozkazy dál a pospíchá za ní. Společně mlčky prošly palácem a teprve, když se za nimi zavřely dveře Zařina pokoje, Yrina konečně promluvila. „Nemůžu uvěřit, že je s tebou ten pitomec pokrevně spřízněný. Neupustila ho císařovna jako mimino na hlavu? Víc než jednou?“

Zara si promnula spánky. „V udatnosti se mu vyrovná málokdo a jeho vojáci by ho následovali i do pekla. To nedokáže každý.“

Yrina zvedla jednu ruku. „Udatnost.“ Potom zvedla i druhou. „Tupost. Ať si ho následují, kam chtějí, já bych za ním nešla ani na druhou stranu pokoje.“

Zara beze slova přistoupila k honosným oknům s výhledem na postupující soumrak. Valcottský palác stál na kopci na jižním okraji Nerastisu, takže měla dokonalý výhled na celé město. V noci vypadalo krásně. Moře mihotavých světýlek a plamínků s řekou Anriot, která se vinula ulicemi jako veliký had. Ve tmě nebylo poznat, že z většiny domů zbyly jen trosky, že to v ulicích páchne odpadky a že na bažinatých březích řeky hnije bezpočet těl.

„Proč císařovna ten rozkaz vydala?“ zeptala se Yrina. „Taková zdrženlivost se jí nepodobá.“

Zara své pobočnici vyložila císařovniny plány, jenže Yrina se na konci mračila ještě víc než předtím. „Je to dobrý plán, ale neobejde se beze ztrát. Jestli se Maridrinci přestanou bát odplaty, jen své útoky vystupňují, a my je všechny nezadržíme. Během čekání na to, až Silas odvolá část posádky do Ithicany, bychom mohli přijít o stovky nevinných venkovanů.“

„Císařovna je moudrá.“ Zara si sama nebyla jistá, jestli se snaží přesvědčit Yrinu nebo sebe. „A ví, jak s Maridrinou bojovat. Válčí celý život.“

„A ty s tím plánem souhlasíš?“

„Ovšemže ano,“ přitakala bez váhání, protože teta ji nikdy nezklamala. A přece… Pořád se nedokázala smířit s tím, že tetiným ambicím padl za oběť celý národ. Jen proto, aby mohla Maridrině uštědřit tvrdý úder. Sice to byl brilantní plán, ale… nečestný. „Musíme zkrátka lépe bránit hranici, dokud nepřijde ta správná chvíle.“

Yrina se nadechla a zaváhala. „No, dneska to nevyřešíme,“ řekla nakonec. „Nechceš si vyrazit do města? Vím o pár podnicích, kde mají docela slušné pití a obsluhu, která by tě mohla přivést na jiné myšlenky. Mám zařídit doprovod?“

To poslední, o co teď Zara stála, bylo vysedávat v uřvaném lokále obklopená lidmi. Už tak měla pocit, že se nedokáže volně nadechnout. Žaludek se jí bolestivě svíral. Potřebovala na vzduch.

„Někdy jindy. Jsem unavená.“

„To říkáš pokaždé, Zaro. Bojujeme bok po boku polovinu života a přitom bych na prstech jedné ruky spočítala, kolikrát jsi odložila povinnosti a šla se trochu bavit. Valcotta neprohraje Nekonečnou válku jen proto, že na pár hodin vypneš.“

Zara to na zlomek vteřiny zvážila – jenže si tu hrstku zábavných večerů až příliš dobře pamatovala. Vybavovala si, jak ji celou dobu užíraly výčitky svědomí. „Dej si pití i za mě. Musím vymyslet, jak vylepšit obranu hranice.“

Yrina pokrčila rameny a přiložila si ruku k srdci. „Nechám tě pracovat. Zítra budeme možná bojovat. Ale dneska se napiju. Dobrou noc, generálko.“

„Dobrou noc,“ zamumlala Zara, počkala, dokud za Yrinou nezaklaply dveře, a potom vyšla na balkon. Od moře vanul slaný vánek. Opřela se o zábradlí a zadívala se přes město k zářícím kopulím maridrinského paláce. Nepochybně tam zrovna popíjela maridrinská smetánka. A spolu s nimi korunní princ, odporná verbež, stejně jako všichni z jeho rodu.

Kap.

Na čelo jí dopadla teplá kapka. Zara zalapala po dechu, uskočila vzad a prudce se otřela, přesvědčená, že na prstech uvidí krev.

Byla to jen voda.

Ztěžka polkla a přinutila se vzhlédnout. Ochromovala ji nesmyslná hrůza, že nad sebou uvidí matčino tělo. Pochopitelně tam nebylo. Jen pár kapek vody, které se houpaly na balkoně nad ní po předchozím dešti. I tak se nedokázala hned zbavit paniky, již s sebou přinášely vzpomínky na den, kdy o matku přišla. Nesnášela se za tu slabost. A ještě víc nenáviděla Krysího krále.

Nenáviděla celý jeho proklatý rod.

Až se to princátko nechá zabít… udeříme. V hlavě jí zněla tetina slova a vtom ji něco napadlo.

Mohla by ho zabít.

Kdyby to vypadalo jako nehoda, nebo jako atentát ze strany některého z jeho ctižádostivých mladších bratrů, nemusela by se Valcotta bát žádné odplaty. Po Kerisově smrti by se jeho jednotka vrátila na sever a nájezdů by ubylo. A teta by potom další útok už neodkládala.

Život jednoho krvežíznivého maridrinského parchanta by mohl zachránit stovky nevinných Valcottánců.

Zara se vrátila do pokoje a prohrabala se hlášeními na stole, dokud neobjevila to, kde zvědové prince popisovali. Skoro žádné vojenské schopnosti. Kurevník se slabostí pro víno a drahé oblečení. Po ramena dlouhé plavé vlasy. Střední výška, štíhlá postava. Veliantské modré oči.

V duchu před sebou ty oči uviděla a znovu slyšela Silasův smích. Zachvěla se a vzápětí se za to pokárala.

Už není dítě, nemá se čeho bát. A tohohle princátka už vůbec ne.

Svlékla si tmavě fialový kabátec uniformy, který prozrazoval její hodnost, a odložila ho stranou. Na holých pažích ji pohladil vítr, až jí naskočila husí kůže. Připevnila si hůl na záda, přehodila nohy přes zábradlí a zůstala na něm sedět.

Císařovna jí nařídila udržet jednotky na téhle straně Anriotu. O tom, že by řeku nesměla překročit Zara sama, se však nezmínila.

Generálka se zhluboka nadechla a skočila.

5

Keris

eris se překulil na záda. Srdce mu bušilo jako zvon, nad obočím mu perlil pot a oddechoval stejně přerývaně jako žena vedle něj.

„Můžeš klidně jít. Někde tu leží kalhoty, peníze jsou v kapse.“

Kurtizána si podepřela hlavu loktem a shrnula si přes rameno dlouhé, zlatohnědé vlasy. „Většina mužů si potom ráda ještě chvíli povídá, Výsosti.“

„Většina mužů jsou idioti.“ Přetočil se na břicho. „Ale toho sis už určitě všimla.“

Žena neurčitě zabručela. „Ale vy ne, Výsosti. Říká se, že jste velmi chytrý.“

Keris si odfrkl do polštáře. „Vsadím se, že se o mně říká kde co, ale nic takhle lichotivého.“

Obkročmo se na něj posadila a začala mu masírovat ztuhlé svaly na zádech. Keris okamžitě strnul o to víc, protože právě do zad ho už párkrát bodli, a rychle se překulil, aby se mohl bránit, kdyby bylo třeba.

„Měla bys jít,“ zopakoval. „Nechci si povídat.“

Kurtizána ho přestala líbat na krku, napřímila se a přimhouřila oči. „Proč? Protože děvky jsou všechny hloupé a dobré jen k tomu, aby roztáhly nohy?“

„Právě naopak. Očividně jsi dost chytrá na to, abys věděla, že by tě tlachání se mnou mohlo ohrozit. Tvoje paní obsluhuje klienty na obou březích řeky a dívky, které moc mluví, často skončí v Anriotu.“

„Jako bych snad někdy šla s tou valcottskou špínou.“

Keris se nad jejím s největší pravděpodobností falešným vlastenectvím jen pobaveně ušklíbl. „Ovšem, pouze s maridrinskou špínou.“

Zadumaně si ho měřila zelenýma očima. „Proč se vůbec obtěžujete s placenými společnicemi, Výsosti? Mohl byste mít celý harém plný krásných, mladých a oddaných manželek. Jednou se přece stanete králem Maridriny.“

Keris si namotal na prst pramen jejích vlasů. „Věděla jsi, že jsem měl osm starších bratrů, krásko? Každý z nich se jednou měl stát králem Maridriny. A víš, co se s nimi stalo?“

Naprázdno polkla. „Zemřeli.“

„Přesně tak. Jaká je podle tebe šance, že ze všech synů Silase Velianta se zrovna já dožiju koruny? Co se říká o tom?“

Ticho. Po chvíli přiznala: „Říká se, že do konce roku budete pod drnem.“

„Taky si to myslím.“

Kurtizána odhalila v úsměvu rovné bílé zuby. Měla kuráž, kterou musel proti své vůli obdivovat. „Neodpověděl jste, Výsosti.“

Chytil ji v pase, převalil se a něžně ji postavil na zem vedle postele. Podal jí šaty, které předtím odhodila na podlahu, našel svoje kalhoty a vytáhl z kapsy několik mincí. „Přijde mi kruté najít si manželku, natožpak celý harém, když se s největší pravděpodobností nedožiju ani příštích narozenin,“ odpověděl a vtiskl jí mince do ruky. „Placené společnice po svých zákaznících netruchlí.“

Naklonila hlavu. „A manželky by podle vás truchlily? Zajímavé.“

Keris se zasmál. „Opatrně, děvče. Jestli ten hbitý jazyk rychle nezkrotíš, možná si tě tu ještě pár hodin nechám.“

Kurtizána se vydala ke dveřím a cestou sebrala ze země své boty. S rukou na klice se k němu naposledy otočila a věnovala mu úsměv plný příslibů. „Kdybyste mě chtěl ještě vidět, ptejte se po Aileen, Výsosti.“

Líbila se mu. Jenže náhle místnost kolem něj potemněla a on před sebou uviděl Raininy mrtvé oči. Když měl něco rád, přišel o to. Lidé, které si oblíbil, často umírali.

Nechtěl to zažít znovu.

„Kdybych chtěl znát tvoje jméno,“ opáčil, „zeptal bych se.“

Aileen na něj vrhla ublížený pohled a pak vyklouzla ven a praštila za sebou dveřmi.

Keris si lehl na záda a zakryl si oči předloktím. Zhluboka oddechoval a snažil se zkrotit pocit viny, co ho užíral zevnitř. Výčitky, které ho pronásledovaly od té proklaté noci v ithicanském mostě.

Proč tehdy otcovu zradu neprohlédl dřív?

Slyšel, jak se otevírají a zavírají dveře, a vzápětí k němu dolehl známý hlas. „No, Kerisi, zrovna když jsem si říkal, že hlouběji už klesnout nemůžeš, jsi mě opět vyvedl z omylu. Prozradíš mi, čím jsi rozplakal i otrlou děvku?“

Keris se neobtěžoval sundat ruku z obličeje. „Řekl jsem jí, že mě nezajímá, jak se jmenuje.“

„Ty jsi vážně debil. Proč jsi to říkal?“

„Protože se mi líbila.“

Keris téměř cítil, jak bratr koulí očima. „A právě proto tě nikdo nemá rád, Kerisi,“ prohlásil Otis. „Jsi hrozný člověk.“

„Ty mě máš rád.“

„To teda nemám. Jen jsem si na ten tvůj ostrý jazyk zvykl. Pro lásku boží, oblíkni se. Tolik toho vidět nepotřebuju, a už vůbec ne, když jsem zrovna jedl.“

Keris si s povzdechem navlékl kalhoty a naboso přešel k Otisovi, který se rozhlížel po ruinách Nerastisu. Díky obrovské díře v kupolovitém horním patře věže bylo město krásně vidět. Otis byl o několik měsíců mladší než Keris, vysoký a ramenatý s módně střiženými, uhlazenými hnědými vlasy a krátkým vousem. Keris si promnul bradu a zabručel: „Posílá tě otec?“

„Ano. Doneslo se mu, že se odmítáš účastnit schůzí válečné rady a nezajímáš se o strategii. Že máš nos věčně zabořený buď v knihách, nebo mezi ňadry nerastiských žen.“

Keris se natáhl pro pohár s vínem a pořádně si lokl. „To je pravda.“ Aspoň zčásti. Od útoku na most svá studia zanedbával. Vinil se z toho, že právě jeho touha po vědění stála Rainu život. A spolu s ní mnoho dalších Ithicaňanů.

Proč jsem otcův plán neodhalil dřív?

Otis se k němu nahněvaně otočil. „Proč takhle vyvádíš? Tohle je tvoje šance, Kerisi! Otec ti nabízí příležitost prokázat, že jsi hoden koruny, a ty ji zahazuješ!“

„Já mu nic dokazovat nehodlám.“ Především proto, že by se musel stát vrahem, jako každý v jeho rodině, včetně žen. Bylo s podivem, že se veliantské děti už nerodily s rukama od krve.

„Chceš se nechat zabít?“ Otis zrudl ve tváři jako vždycky, když ho něco skutečně rozčílilo, a bezděčně sklouzl rukou ke kapse, kde nosil milostné dopisy své zesnulé manželky. Před několika měsíci zahynula na moři, když Valcottánci potopili její loď, a Keris věděl, že si Otis těch dopisů cení víc než čehokoli na světě. „Jsi jeho syn. Nechce tě zabít, ale Maridrina je na prvním místě…“

Keris pokrčil rameny, dopil víno a odložil pohár.

„Pořád se zlobíš kvůli tomu, jak tě obešel při útoku na Ithicanu, že ano? Bože, Kerisi, nech to plavat. To je dávná historie.“

Keris se zadíval do tmy a znovu si vybavil, jak z Raininých očí vyprchávalo světlo. Jak se na šedivé kamenné podlaze mostu rozlévala ithicanská krev. „Dávná historie? Mně to přijde jako včera, co mě otec zneužil k rozpoutání války.“

Otis si odfrkl. „Nelichoť si. Tvoje jednotka byla jen malý střípek mnohem většího plánu.“

„Lařina plánu.“ Který by býval selhal, kdyby se Keris za svou družinu nepřimluvil a nechal Rainu, aby je poslala zpátky do Vencie. Jeho zbabělost a sobectví přispěly k pádu Ithicany stejně jako sestřina prohnanost.

„Vypadá to tak.“ Otis se viditelně ošil. Nebyl sám, komu se nezamlouvalo, že otec držel jejich sestry v Rudé poušti, kde z nich se Serinovou pomocí vychoval fanatické válečnice odhodlané Ithicanu zničit. O Lařině zapojení v celém plánu je informovali sami Ithicaňané. Zajatci o ní mluvili jako o zrádné královně a její jméno vyslovovali jen s největším odporem.

„Už ji Serin našel?“

Otis zavrtěl hlavou. „Buď je mrtvá, nebo se někam zašila.“

Vzhledem k jejímu provinění Keris doufal v to první. A taky doufal, že jí Ithicaňané nedopřáli rychlou a milosrdnou smrt. „A ithicanský král?“

„Ten paličák pořád bojuje. Vojáci mají rozkaz zajmout ho živého, pokud to půjde.“

„Kvůli čemu?“

Otis se opřel o rozbořenou zeď věže a provrtal bratra pohledem. „Neřeš Ithicanu, Kerisi. Nestarej se o most ani o Laru. Ty se máš soustředit na to, jak porazit Valcottánce a zabrat jižní polovinu Nerastisu. Důstojníci mají dole za hodinu schůzku. Budou probírat strategii. Měl by ses k nim připojit.“

Zabrání Nerastisu by znamenalo stovky, možná dokonce tisíce obětí. A k čemu? Aby si přivlastnili větší část trosek? Něčeho takového se Keris odmítal účastnit. „O válčení nic nevím. Běž tam ty. Všichni budou radši.“

„Nejspíš ano. Ale já tu nevelím. Nejsem dědic trůnu.“

Keris ho poplácal po rameni. „Brzy budeš, Otisi. Brzy.“

Otis se zamračil a vzápětí s Kerisem praštil o zeď tak prudce, až mu cvakly zuby. „To už nikdy neříkej. Možná mi lezeš na nervy, ale jsi můj bratr a já nechci, abys zemřel.“

Dlouho se na sebe jen dívali a Otis mu zatínal prsty do ramene tak silně, že mu určitě udělal modřiny. Potom se mladší bratr konečně odvrátil. „Valcottánci mají nyní ve velení ženu. Zara Anaphora. Skoro ještě holka.“

Lara byla taky jen holka a způsobila pád neporazitelného Mostního království, pomyslel si Keris, ale nahlas řekl jen: „Slyšel jsem.“

„Můžeš ji porazit a zabrat jižní polovinu Nerastisu. Vím, že to dokážeš, stačí zapojit ten tvůj proslulý mozek. Upevníš tak svou pozici a budeš v bezpečí.“

Jenže Keris se nebál neúspěchu. Mohl by zvítězit a dobře to věděl. Na schůzích válečné rady mu v hlavě vířily plány na to, jak by mohla Maridrina Nerastis dobýt. Snadno by se mohl zaměřit jen na strategii a oprostit se od ošklivé reality války. Jenže kdyby přestal lidské oběti vnímat jednou, nejspíš by to udělal znovu a znovu, dokud by neměl ruce celé od krve, stejně jako jeho otec. „Ne. Běž ty. Řekni jim, že tady mám nějakou děvku. Nebo že jsem namol. Vyber si.“

„A jsi namol?“ zeptal se Otis.

„Ne. Ačkoli se to dá snadno napravit.“

Bratr zlostně zatnul zuby a potom si povzdechl. „Dobře. Ale musíš mi slíbit, že se mnou budeš dál trénovat. Když už nic jiného, tak to nemusíš atentátníkům usnadňovat.“

„Skutečnost, že vypadám jako snadný cíl, mě až doteď udržela naživu, Otisi. Nechci tuhle taktiku zahazovat. Ale vezmu si tohle.“ Keris se natáhl pro dýku za bratrovým opaskem a pozorně si ji prohlédl. Ostří bylo napuštěné jedem, kterému dával bratr přednost. Účinkoval pomalu, ale bez včasného podání protijedu byl smrtící. „Víš, že mám rád nože.“

Otis obrátil oči ke stropu. „Uvědomuješ si vůbec, jak směšně to zní?“

„Říká chlap, který svoje nože namáčí v jedu.“

„Jen když bojuju s Valcottánci. Ti parchanti si nic lepšího nezaslouží.“

Keris na to nic neříkal, protože Otisova nenávist vůči Valcottě hraničila s posedlostí. Podobně to viděla většina Maridrinců a Valcottánci byli ve své nenávisti stejně urputní.

Otis zamířil ke dveřím. „Dobrou noc, bratře. Užij si víno i spánek, který ti přinese.“

Keris počkal, dokud bratrovy kroky neutichly v dálce na schodech, a potom zajistil dveře na zástrčku. Oblékl si černou košili a kožený plášť s kápí, obul si odhozené holínky a posbíral si nože, které ukryl pod oblečením.

Přistoupil k okraji rozbité podlahy, kde poničenou věž podpíralo zvenku lešení, a zhluboka se nadechl. Vzduch byl cítit solí a splašky. Ve tmě se před ním rozprostíraly tisíce světýlek. Nerastis v noci ožíval.

A Keris zrovna tak.

Vykročil na lešení a seskočil.

6

Zara

Se sklopenou hlavou se proplétala ulicemi města. Ze třetiny budov zbyly jen trosky a ostatní domy neměly ke zřícení daleko. Každý, kdo se do těch podniků odvážil, riskoval pohřbení zaživa.

Ne že by to někoho zastavilo.

Nocí vrávoraly skupinky opilých vojáků, které se smíchem mizely v krčmách, nevěstincích a opiových doupatech, jejichž personál hosty vyhlížel se směsicí prohnanosti a zoufalství. Z temných bočních uliček vybíhaly krysy vyplašené sténáním párů, které nechtěly utrácet za pokoj, a kvílením těch, kteří se drogami snažili zahnat vnitřní démony. Těla těch, kteří svůj boj prohrají, hlídky ráno posbírají a nahází do řeky jako žrádlo pro aligátory.

Všude kolem viděla sirotky. Buď lidem vybírali kapsy, nebo žebrali na rozích, aby se později v noci odbelhali do děr, které nazývali domovem a na chvíli si zdřímli na blechami prolezlých matracích. Jeden z nich se rozběhl k Zaře. Nemohlo mu být víc než osm, ale o jeho záměrech nebylo pochyb. Zara dnes v noci žádné děti zatýkat nechtěla, a tak mu hodila měďák, než se ji pokusil okrást. Chlapec se na minci zakabonil a potom plivl Zaře k nohám.

Zatnula zuby a pokračovala. Tak už to v Nerastisu chodilo. Bylo to město plné bezpráví, nebezpečí a zoufalství, a přestože se o něj Valcotta s Maridrinou zuřivě rvaly, ani jedna země se ho nesnažila nijak vylepšit. Možná se to změní, jakmile Valcotta získá kontrolu nad celým městem, doufala Zara, třebaže kdesi v koutku duše tušila, že teta rovnou potáhne s armádou dál na sever a Nerastis ponechá jeho osudu.

Čím víc se blížila k Anriotu, tím rozmanitější společnost potkávala. Maridrinci, kteří se odvážili překročit řeku, se tu mísili s Valcottánci, stejně jako na severním břehu bývali k vidění její krajané. Vojáci, co spolu přes den bojovali, tu seděli společně u oprýskaných stolů s kartami v rukou a na klínech se jim vlnily valcottské i maridrinské děvky. Hazard obvykle vedl ke rvačkám, což znamenalo další těla pro aligátory, a Zara skupinky raději obcházela obloukem a ostražitě pokračovala k rozbahněnému břehu řeky, která už začínala pohlcovat rozbité dlažební kostky.

Anriot kdysi překlenoval bezpočet mostů, ale během války byly všechny zničeny. Zůstaly jen zahnívající kusy dřeva, kluzké kameny a pokroucené ocelové pruty skrývající se pod hladinou řeky. Jediná cesta pro odvážlivce, kteří byli ochotní riskovat ostré zuby aligátorů.

Zara kráčela úzkou stezkou lemovanou z obou stran stromy. Boty se jí nořily do rozbahněné půdy a v nose ji štípal pach hniloby. O kus dál před ní ze země trčela louče označující místo vhodné pro přechod. Na maridrinské straně plála taky jedna.

Zara si dřepla a zadívala se na protější břeh, jestli tam nezahlédne hlídky. Nikde nikdo. Jen klidná hladina vody vlnící se na troskách zborceného mostu. Tichem se nesl bzukot hmyzu.

Tohle je šílenství.

Rychle zahnala pochyby. Šílenství by bylo nechat maridrinského prince žít a obětovat kvůli tomu tolik valcottských životů.

Zara pevně sevřela hůl a snažila se s její pomocí udržet rovnováhu, která byla na kluzkých kamenech stejně vratká jako její odvaha. Kdykoli jí podjela noha, nebo zakopla o kus dřeva, zdálo se jí, že to ledové vody Anriotu poznaly a vyrazily proti ní, aby ji stáhly do temných hlubin. Pokaždé se jim však ubránila a konečně překonala i nejhlubší bod přímo uprostřed.

Žbluňk.

Zara se lekla a srdce jí vyskočilo až do krku. Následovala další tři rychlá žbluňknutí.

Měla společnost.

Pokusila se zrychlit, ale nohy jí zapadaly do skulin mezi kameny a v jednom kuse zakopávala. Koutkem oka viděla vlnky na hladině a aligátoří oči blýskající se ve světle louče.

Blbko, proklela se v duchu. Měla sis to naplánovat, a ne se vrhnout po hlavě do nebezpečí.

Noha se jí zachytila pod nánosem dřeva. Zara se ji poplašeně snažila vytrhnout. Zapřela se o hůl a prudce škubla. Marně. Jen dopadla s cáknutím na zadek a zahučela po paže do vody. Kotník se jí bolestivě zkroutil.

Všude kolem slyšela šplouchání, jak si jí postupně všímali další predátoři.

Zrychleně oddechovala a natáčela nohu na jednu a na druhou stranu, aby ji vysvobodila. Věděla, jak aligátoři loví. Jak se ve skupině na kořist vrhnou, roztrhají ji na kusy a ty rovnou pozřou. Neměla by šanci.

Roztřesenýma rukama se snažila uvolnit tkanice na holínkách. „No tak,“ cedila skrz zuby. „No tak!“

Najednou něco povolilo. Zara vytrhla nohu z boty a zašklebila se bolestí. Vrhla se vpřed právě ve chvíli, kdy jeden z plazů zaútočil.

Vyděšeně zalapala po dechu, spadla na stranu a ocitla se pod vodou.

Plav!

Zběsile kopala a s holí v ruce plavala ke břehu. Něco ji bouchlo do nohy, až bezděčně vzlykla a lokla si špinavé vody. A potom náhle pod koleny ucítila zem a už se škrábala ven.

Jakýsi šestý smysl ji varoval, že ještě není z nejhoršího venku.

Překulila se na záda a zvedla hůl právě včas, aby se do ní zabořily aligátoří zuby. Plaz scvakl čelisti, zamrskal hlavou a vytrhl Zaře hůl z ruky.

Zatnula paty do rozbahněné země, po čtyřech odlezla vzad a pak se rychle přetočila a utíkala pryč. Nezastavila se, dokud nedospěla ke stromům na břehu a rozbité dlažbě okraje ulice. Teprve tam se zlomila v pase, opřela se rukama o kolena a sípavě lapala po dechu.

Takhle si dnešní noc nepředstavovala.

Jenže ona vlastně žádný plán neměla, měla jen cíl. A zbrklost je recept pro katastrofu, jak se právě krásně ukázalo. Zara teď uvízla na nepřátelském území, promočená, bez své nejoblíbenější zbraně a napůl bosá.

Vrátit se však nemohla. Rozhodně ne tudy. Trosky zdejšího mostu byly teď v obležení aligátorů, které přilákal pohyb. Musela se tudíž buď vydat k jednomu z mostů proti proudu, nebo tady počkat, dokud se nepokusí řeku překročit nějaký opilý Maridrinec, který aligátory zaměstná.

Zatímco dumala nad svými možnostmi, zalétla očima k maridrinskému paláci v dálce. Věže zalévalo mihotavé světlo loučí. Kolem nejvyšší z nich bylo vybudované lešení – Maridrinci se očividně snažili opravit škody způsobené valcottským katapultem.

Naše dokonalá Zarinka, zněl jí v hlavě bratrancův hlas. Poslušná Zarinka. Jeho posměšný hlas náhle vystřídal smích Silase Velianta a jeho proklaté azurové oči.

A právě s tím smíchem v uších vykročila k sídlu svého nepřítele, aby znovu získala svou čest.

A pomstu.

7

Keris

Keris se zadíval na pohár, který mu holčička podala. Zdálo se, že ho už pěkně dlouho nikdo neumyl. Potom ale pokrčil rameny a pořádně si lokl.

A málem se pozvracel.

Znechuceně se rozkašlal a s uslzenýma očima se k holčičce otočil. „Co je to? Chcanky?“

„Ano, pane.“ Dívenka přikývla a tvářička, která vypadala jako napůl maridrinského a napůl valcottského původu, se jí roztáhla v širokém úsměvu. „Ale ujišťuju vás, že jsou to naše nejlepší chcanky. Máma mě ráno posílá ke kanálu u paláce, abych tam sbírala královský splašky pro naše nejváženější zákazníky. Je to hotový tekutý zlato, pane.“

Keris se zasmál. Nepobavila ho jen představa, že by mu někdo podal jeho vlastní moč, ale taky to, že by měl být údajně za úsvitu vzhůru. Ráno byla jediná doba, kdy dokázal spát. Vytáhl z kapsy stříbrňák a ukázal jí ho. „Sežeň mi něco, co se bude dát pít, a tohle je tvoje.“

Dívce se nadšením zaleskly oči.

„Najdu vám něco, čím by nepohrdl ani korunní princ Keris, pane.“

Keris se málem zalkl slinou a rychle svou reakci zakryl tím, že se znovu napil. „A taky čistou číši, kdybys měla!“

Ale to už byla dívenka pryč.

„Hodláš hrát, nebo si budeš jen stěžovat na pití?“ Jeden z mužů u stolu kývl bradou k hromádce mincí uprostřed. Vesměs měďáky, mezi nimiž se sem tam třpytil stříbrňák.

Keris se podíval na své karty, zvážil šance, v duchu si přehrál, jaké karty už padly, a potom složil.

Krčma se nacházela jen jeden blok od řeky a pach bažinatých vod téměř přebíjel všudypřítomný puch rozlitého pití, zvratků a mnohem horších věcí. Budova měla jen tři zdi, čtvrtá padla za oběť poslednímu katapultovému útoku. Místo stolů tu měli rozbité dveře podepřené sudy a židle tvořila rozmanitá sbírka nakradená v ruinách města. Takhle blízko u řeky to byl běžný jev. Zdejší podniky obsluhovaly spíše řadové vojáky, důstojníci a šlechta se scházeli v lokálech blíž k paláci.

Kerisovi se tu líbilo, protože ho tu nikdo neznal.