Text © Rudolf Havlík, 2026

Illustrations © Rudolf Havlík, 2026

Cover Design © Eliška Straková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5710-4

Julii a Veronice s láskou

„Naděje není přesvědčení, že něco dobře dopadne, ale jistota, že něco má smysl –
bez ohledu na výsledek.“

Gabriel Marcel

Dáváte pozor? Výborně, protože se nebudu opakovat a vracet k událostem, které jsem již popsal. Věci budou chvílemi dost složité, tak se prosím soustřeďte. Přes patnáct let jsem pracoval a žil po celém světě s lidmi, které nikdo nezná, navštívil místa, nad kterými zůstává rozum stát, a místa, která na žádné mapě nenajdete. Spadl jsem v letadle, potopil se na lodi, havaroval v autě a překlopil se na motorce. Kousl mě had, pes, pavouk a jedna malá ryba u pobřeží Indonésie, které to do smrti nezapomenu, protože jsem se kvůli ní málem utopil. Chtěli mě lynčovat, zabít, deportovat, podplatit a jednou i sníst, ale popravdě si myslím, že jsem si to tenkrát jen špatně vyložil. Několikrát jsem omdlel, taky mě omráčili, zavřeli do vězení, a jednou jsem umřel, ale jen na chvíli, jinak bych vám tohle všechno, logicky, nevyprávěl. Pardon, ne jednou, dvakrát. Dáváte pozor? Výborně. Tak jdeme na to. 4

„Tohle je volání o pomoc. Potřebujeme záchranu v údolí Gompa. Opakuju, pokud… záchr… na hranicích Tibetu a Nepá…“

— záznam tísňového volání z hranic Tibetu, Číny a Nepálu, zachyceného nepálskou armádní jednotkou v Himalájích

1.

Tma. A pak světlo. Probral jsem se. Nedá se ale říct, že by to situaci nějak zlepšilo, spíše naopak. Je mi zle. A všechno mě bolí. Předtím to bylo rozhodně lepší. Co se mi stalo? Patrně mě přejel vlak. Nebo možná nákladní vůz. Mohl jsem vypadnout z balkonu, soudě dle bolesti pod žebry, nebo mě možná někdo zmlátil krumpáčem a pak ještě shodil ze schodů. Taky možnost, vzhledem k tomu, co dělám. Třeba mě zase uštkl had, to už by ale bylo fakt otravný. Ať už to byl kdokoliv, neudělal to pořádně. Dneska lidi všechno odfláknou.

Zhluboka jsem se nadechl, abych si zajistil dostatek kyslíku, a rozkašlal se. Příšerně mě bolí hlava. S námahou jsem se posadil a opřel se o vratké ruce. Je mi vedro. Bolí mě všechny klouby v těle. Co klouby, bolí mě orgány, kosti, vlasy, kůže, všechno. V nose mě štípe jemný prach a nasládlý pach lidských výměšků. Pod rukama cítím hrubý pouštní písek, který mi zalezl pod nehty a vytvořil tam pevnou iritující vrstvu. Zamotala se mi hlava. Opatrně jsem se rozhlédl kolem sebe. Sedím na starých omlácených dřevěných dveřích, které jsou poněkud nelogicky položené na zemi. Jsem si jistý, že dveře se rozhodně používají jiným způsobem.

Dveře leží za stěnou nízké nahrubo omítnuté budovy. Je to poměrně matoucí situace, zejména když mi k ní chybí kontext. Vedle nich leží kýbl, ale žádná voda v něm není. Naštěstí ani nic jiného. Přesto tu něco zapáchá. Jsem to já, protože jiný možný zdroj puchu jsem ve svém omezeném dohledu neidentifikoval. To tedy vysvětluje ty otravné mouchy, které mi lezou po obličeji. Podrbal jsem se v zaprášených přerostlých vousech a mouchy mi zabzučely kolem uší. Ztěžka jsem se postavil na nohy a opřel se zády o zeď. Mám hroznou žízeň a v puse pocit, jako bych dobrovolně snědl houbičku na nádobí. Dveře, budova, kýbl. Teď musím zjistit, kde to do háje jsem.

Odlepil jsem se od stěny a vyšel zpoza rohu do jasného slunečního svitu. Úplně klidně byste si mě mohli splést s chodící mrtvolou z filmu, které někdo ve chvíli, kdy se takhle vyplazí zpoza rohu, vystřelí mozek z hlavy. Naštěstí tu, zdá se, nikdo takový není. Zafuněl jsem, abych se zbavil těch otravných much, které mi zalézají až do nosu. Copak jsem v Sierra Leone?

Rozhlédl jsem se a vybral si velkou nevábnou budovu, která stojí asi dvacet metrů přede mnou. Vypotácel jsem se směrem k ní. Právě když jsem se před ni dobelhal, dveře se otevřely a z nich bezstarostně vyšel Mohamed. Když mě spatřil, vykřikl jako smyslů zbavený a dveře zase přibouchl.

„Co blbneš?“ zachrčel jsem chraplavým hlasem, protože mám hrdlo plné prachu, a kýval se na nejistých nohách zleva doprava.

Mohamed, společně s několika dalšími muži, které si přizval jako posilu, po chvíli opatrně vykoukl ze dveří a pohlédl na mě, jako bych snad byl odjištěná chodící protitanková střela.

„Co se stalo?“ zachroptěl jsem znovu.

Skupina snědých mužů se po sobě podívala.

„Umřel jste, šéfe,“ pronesl Mohamed tiše.

„Co?“

„Předevčírem. Nedejchal jste.“

„Co to plácáš?“

„Dostal jste malárii. Copak si nevzpomínáte? Trvalo to děsně dlouho, bylo vám strašně blbě, furt jste nadával a nakonec jste umřel.“

Přibelhal jsem se k dřevěné židli postavené u zdi a posadil se na ni, abych mohl nejen bojovat o život, ale i přemýšlet. „A jak jsi prosím tě poznal, že jsem mrtvej?“ požádal jsem Mohameda o vysvětlení.

„Den a noc jste se nehejbal. A už jste ani neblouznil. Přestal jste konečně bědovat a naříkat. Bylo to hrozný. Všem se moc ulevilo,“ prohlásil ustaraně Mohamed.

Podrbal jsem se na stehně. Mám vlhké kalhoty. Tam, kde vlhké být nemají. Musím s tím něco udělat.

„Odnesli jsme vás za barák, dělníci se báli nákazy,“ dodal ještě.

Promnul jsem si oči. „Malárii přenáší komáři, Mohamede.“

„Aha. No tak nejsme doktoři, že jo. Chtěli jsme vás dneska zakopat, ale bylo moc práce,“ vysvětlil omluvně.

„Fajn.“

Aspoň k něčemu je dobrý, že mají tak hroznou pracovní morálku. Kdyby byli co k čemu, mohl jsem být kvůli těm blbcům už dávno pod drnem.

„Poslouchejte!“ Postavil jsem se a zaviklal se jako podnapilý námořník. Namířil jsem na všechny prstem, zatímco mě skupina pochybovačně pozorovala. „Já se teď půjdu dát do pořádku a pak se podíváme, jak jsme na tom s výrobou, je to jasný? To, že jsem umřel, neznamená, že přestanete pracovat.“

Mohamed sepjal ruce a uklonil se. „Jasně, šéfe. Vítejte… zpátky.“

„Díky,“ zavrčel jsem.

Mohameda mé zmrtvýchvstání příliš nepotěšilo a začal hlučně vykřikovat na své dělníky zmatené příkazy, což znamená jediné: že za tu dobu, co jsem byl mrtvý, neudělali vůbec nic. Ale to se dalo čekat, kdybych byl na jejich místě, asi bych udělal to samé.

Otočil jsem se a odbelhal do svého příbytku, který stojí na malém návrší u vysokých obvodových zdí textilní továrny. Je to přibližně čtvercová stavba o velikosti sedm krát sedm metrů a nezaujatý pozorovatel by ji mohl chybně označit za chlív. Zdáli jsem slyšel arabsky vedené debaty o tom, jak je možné, že jsem vstal z mrtvých, že se to nedělá a co se teď vlastně bude dít, když si mě nejsvatější Alláh odmítl vzít do říše zaslíbené? Mohamed bude mít co vysvětlovat. Moc mu to nezávidím. Být mrtvý nebylo náhodou vůbec špatné. Teď jsem živý a je mi zle. Tohle rozhodně stojí víc za hovno.

Vešel jsem do svého domku. Zabouchl bych za sebou dramaticky dveře, ale Mohamed je bohužel se svými kumpány vysadil a odnesl mě na nich za barák zhebnout, takže jsem je nechal být a jen se dokolébal dovnitř, posadil se ke stolu a zamračeně se zahleděl do otvoru, který po nich zbyl. To mi ten den hezky začíná. A kde mám vůbec boty?

2.

Jsem v Džibutsku. Jestli nevíte, kde to přesně je, tak se neobviňujte, protože Džibutsko je na scéně světa opravdu velice nenápadné a lidé sem jen tak zbůhdarma nejezdí. Je to spíš taková země pro zeměpisné fajnšmekry. Leží ve východní Africe a je na něm zajímavé to, že tu není vůbec nic. Navíc je to zcela miniaturní země, která působí dojmem, že nemá prakticky žádný význam. Víceméně je to kus vyprahlé pouště. Kdo by se sem vůbec vláčel a proč? Jo, ptal jsem se úplně stejně jako vy.

Nejdříve fakta. Pracuju v textilním průmyslu. Už dlouho. Roky. Mám na starosti tu nejméně zábavnou část. Výrobu samotnou. Trochu vám to vysvětlím, než se pustíme dál, abyste se furt nevyptávali, jak to vlastně chodí.

Představte si, že vybudujete svou vlastní oděvní značku, z té se stane velká značka a z té korporace. Prostě vám to jde. Třeba něco jako Gucci nebo Zara nebo Adidas či Levi’s. Představte si nějakou textilní značku, kterou máte rádi a znáte ji, a představte si, že je vaše. Máte to? Fajn, takže jste vybudovali nějakou takovou velkou nadnárodní firmu. Navrhujete své vlastní oděvní kolekce, povídáte si o tom se svými extravagantními oděvními designery, fashion experty a nějakými třeba guru lidmi, influencery a zajímáte se, jak velkou gumu od traktoru si zrovna oblékne Kanye West.

Sledujete a vykrádáte různé textilní trendy, diskutujete o tom, která barva bude příští rok v módě, jestli ohnivě růžová nebo arktická hlemýždí modř. Chodíte na kolosální módní přehlídky plné podivných existencí s poruchou příjmu potravy a nedostatkem intelektu, ukrytým za luxusními šperky a předraženými vozy, fotíte své vlastní, dnes již hlavně onlinové katalogy, děláte k tomu různé hezké promoakce s celebritami, modelkami na cracku, jezdíte na každý fashion week, na Bienále předstíráte, že rozumíte umění a vkusu, i když nevíte, která bije. Šňupete, šukáte, smažíte, chlastáte první ligu a se šampáněm v ruce probíráte se zbytkem svého oděvního vesmíru, jak to teď stojí všechno za hovno a že by se s tím mělo něco dělat, protože to tady na planetě jde celé do kopru.

Zatímco se bavíte, někdo musí všechny ty hadry vyrobit a zaplavit tím všechna obchodní centra v planetárním dosahu. A protože toho je opravdu hodně a je třeba, aby si všechno to oblečení a krámy, které jsou s tím spojené, jako parfémy, kabelky, ozdoby do vlasů, dárkové tašky, pásky a brýle, někdo koupil, jinak bude po zábavě, musí to být levné, ale zároveň budit zdání, že si zákazníci koupili něco, co utkala Vivienne Westwoodová za svitu úplňku a spojila to slinami nezletilých sirotků z Namibie.

Nechcete to vyrábět vy jako společnost přímo. Ne. Nechcete. Proč? Protože to není vůbec výhodné, jelikož pak byste museli nést odpovědnost za spoustu různých věcí a to je v dnešní zmatené době trochu nebezpečné. Lepší je si výrobu objednat u nějaké zprostředkovatelské agentury, kterých je docela dost, a ty agentury zase mají pod sebou další menší firmy s ručením omezeným, a je z toho takový hezký propojený řetězec různých společností, které mají sídla v exotických lokacích, jako jsou Kajmanské ostrovy nebo Belize a kanceláře v Londýně.

A tak se ten váš požadavek na výrobu nové kolekce valí těmi společnostmi hezky dolů, až jedna z nich zavolá někoho, jako jsem já. Najmou mě, abych jim nějakou konkrétní zakázku vyrobil. Třeba sto tisíc dětských triček s populárním potiskem slavné smečky psíků, kterou děti zbožňují z animovaného seriálu, nebo půl milionu zimních bund pro největší prodejní řetězec západního světa či sto tisíc kusů tenisek, které všichni milujeme, protože jsme v nich vyrostli. Může to být cokoliv. Šaty, bundy, kalhoty, kabelky, trenýrky, plavky, vyberte si. Jsem žoldák, který vyrobí to, co se mu zadá. A jsem v tom dobrý. Jsem člověk na svém místě, protože umím věci dotáhnout do konce i tam, kde jiným lidem zůstává rozum stát.

Tento systém je ohromně výhodný, protože ve chvíli, kdy něco nejde podle plánu, což je skoro vždycky, můžete napadnout zprostředkovatelskou agenturu a ta zase tu další a ta tu další, až ten průšvih postupně dorazí dolů ke mně. Vy za nic nemůžete. Nikdy. Vy jste si svou zakázku v dobré víře zadali někam, kde vám něco slíbili, a s takovou kartou už se dá obstojně hrát.

Proč je to důležité? Protože vás třeba novináři obviní, že vaše oblečení neuspokojivým způsobem výroby zatěžuje planetu. Jenže vy řeknete: „Ne, ne, hoši, to se mýlíte, my jsme si to objednali u firmy, co to vyrábí v extrémním souladu s přírodou a k tomu na to mají certifikát. Hele, tadyten, takže, pardon, musím běžet, popovídejte si s mými právníky.“ A pak nastoupí kluci z nejdražších právních kanceláří a začnou se společně tahat za kravaty. Vy ne. Vy popadnete své frappuccino s mandlovým mlékem, skočíte do elektroauta vyrobeného na míru a jste v trapu.

A když někdo přijde za zprostředkovatelskou agenturou? To se může stát. A děje se to, ale to opravdu není žádný problém. Opakujte po mně: „Naše firma se aktivně zajímá o kvalitu výroby v souladu s životním prostředím a zboží objednáváme jen u prověřených výrobců, kteří zaručují certifikace uhlíkové nezávislosti. Pokud potřebujete bližší informace, musíte se obrátit na naše dodavatele.“ Jednoduché. A tak to jede pořád dokola, až ředitel agentury, která si mě najala, zvedne telefon a vytočí číslo, které zrovna používám.

„Ahoj, co se děje?“ přijal jsem hovor.

Na druhé straně spojení sedí James Nelson, výkonný ředitel zprostředkovatelské agentury Fashion-In-Style Inc., která zajišťuje výrobu džínových kalhot pro hodně velké ryby z celého světa. Jednu takovou exkluzivní řadu kalhot právě vyrábím tady, v Džibutsku. Hubený, vysoký, s orlím nosem a pleší, která mu nezadržitelně putuje po hlavě jako japonské vojsko Filipínami, a už ve svých pětatřiceti letech si na organizaci textilní výroby v Asii vydělal na dům za Londýnem a nové, zaměnitelné porsche, ve kterém vztekle postává v nekonečných zácpách v centru.

„Kdes byl? Už se ti snažím dva dny dovolat,“ spustil na mě Nelson svým otravným cockney přízvukem.

„Byl jsem mrtvej,“ vysvětlil jsem mu situaci.

„Aha. Tak proto jsi to nebral.“

„Jo. Ale už je to dobrý.“ Pokrčil jsem rameny a utřel si nos.

„Fajn, klient potřebuje přidat k balení ještě jednu visačku s certifikátem o odpovědném přístupu ke klimatu,“ zahučel Nelson, protože si na formality nikdy nepotrpěl. Byl to jeho styl. Šel vždycky rovnou k věci.

„Jo, no tak to není problém, pošli mi to a nechám to vytisknout.“

„Oni to chtějí mít vytištěný na papíře z recyklovanýho plastu,“ upřesnil Nelson svůj požadavek.

„Aha, ale to tady asi udělat nepůjde, člověče, tady neumí lidi ani psát a papír nepoužívají ani na záchodě. Tak to nech vytisknout v Londýně a pošlete mi to FedExem.“

„Tady je ten papír drahej. To si klient nepřeje.“

„No jo, tak on se sám levně asi nevyrobí, což je logický, když se nad tím zamyslíš trochu do hloubky, a řekneš klientům, že...“

„Hele, necháme si cynický poznámky na jindy, já to potřebuju vyřešit, víš, že Le… kurva, víš, že jsou to dobří klienti.“

Nelson v telefonické konverzaci nikdy nepoužíval jméno koncového klienta. Je to údajně pro jejich dobro, ale oba dva víme, že je to hlavně pro jeho dobro, aby mohl kdykoliv dělat blbého. Připadá mi úsměvné, že při řešení technologie výroby textilu se spolu bavíme jako pošahaní agenti FBI, kteří mají strach, aby jim Rusáci nevypálili rybník.

„Tak já nevím, já tady recyklovanej papír z plastových fragmentů, nebo cos to chtěl, nevyrobím.“

„Nedokážeš si s tím nějak poradit?“

Postavil jsem se na nohy. Ještě pořád se mi motá hlava, a tak jsem se pro jistotu opřel o stůl a prohlížím si hrníček se shnilou kávou, která tam kvete od té doby, co jsem dostal malárii. Pokrčil jsem rameny. „Můžu to prostě nechat vytisknout na papír, kterej vypadá jako rulička od hajzlpapíru, takže to bude působit, jako že je to recyklovaný,“ nabídl jsem.

„Ale to nebude recyklovaný.“

„Nebude, vždyť říkám, že to tady nemám jak udělat, tady nikdo nic nerecykluje, tady ani nevědí, co to znamená! Kdybych jim to řekl, budou si myslet, že mám na mysli reinkarnaci.“

„Dobře, dobře, tak se nevztekej.“

„A nemůžou jim ty visačky vyrobit ty lidi, co jim dávají to environmentální razítko?“ navrhnul jsem Jamesovi řešení.

„Asi ne.“

Promnul jsem si spánek. „Já nevím, ještě včera jsem byl mrtvej, a sotva se proberu, zavoláš mi a chceš po mně takovou krávovinu.“

„No jo, každej máme svý problémy. Udělej to z toho papíru, co tam seženeš, ale ať vypadá, jako kdyby ho vyrobili hobiti z lesního vánku u horskýho jezírka, kam lítají čurat víly, jasný?“

„Řekneš jim, že to tak uděláme?“

„Jo, řeknu.“

„Protože to nebude pravda, že to bude na tom recyklovaným papíře. Chápeš, co myslím?“

„Já to chápu, řeknu jim to.“

„A to environmentální razítko, si myslím, taky není úplně nejpřesnější označení toho, co tady děláme, jestli tě to zajímá,“ dodal jsem kousavě.

„Nezajímá, klient je s tím spokojenej, ale díky za obohacující úvahu.“

„Tak mi to pošli.“ Zavěsil jsem dřív, než mi s tím Nelson stačil praštit. Povzdechl jsem si a odnesl vylít hrníček se shnilou kávou do výlevky.

Kde jsem to skončil? Jo, takže odpovědnost máte vyřešenou a všechno můžete popřít, když by to bylo potřeba. A je to vůbec potřeba? zeptáte se mě, protože chcete vyrábět tak, aby byli všichni spokojení, zejména vy a vaše konto a případní akcionáři a věřitelé. Odpověď zní: Ano, samozřejmě, že je to potřeba, protože když máte vyrobit oblečení a prodávat ho po tunách za ceny neslučitelné s realitou, nějak se to udělat musí. Nelze to všechno vyrobit tak, jak si představujete. Namalované je to super, ale když dojde na výrobu, začnou se účetní potit. Je to všechno drahé jako blázen a to nejde, protože na pultě kamenného obchodu v luxusním obchodním centru v Madridu musí ty kalhoty stát pětikilo, a ne sedm tisíc, to by si je nikdo nekoupil.

Namítnete, že někdo rozhodně ano, zejména když je to přece vyrobeno v souladu s přírodou a ještě s podporou hladovějících dětí v tom Jemenu, nebo jak se to tam někde jmenuje. Jenže nekoupil. Sice se to říká, ale skutečnost je, jak to tak často chodí, úplně jiná. A když, tak jen pár duší. Vy potřebujete duši upsat ďáblu a prodávat po statisících kusech. Jinak sbohem, bohatství.

Co s tím? Musí se to vyrobit levně. A sem tam u toho něco trochu ošulit. A tohle je moment, kdy začnete být morálně flexibilní.

Aby to levné bylo a vy jste si mohli udržet svůj vysoký životní standard a ponechat soukromý tryskáč, který vyrobí za jeden let tolik CO₂, že by z toho Greta Thunbergová dostala křivici, budou vaše produkty muset vyrábět lidé, kteří dostanou zaplaceno šeredně málo a budou v zásadě živořit. Je to něco jako otroctví, ale ještě o trochu horší, protože se předstírá, že to otroctví není, právě naopak. A když už se to někde objeví ve zprávách, tak se lidé podrbou na bradě, řeknou si, že je to hrůza, a vyrazí do nákupáku pro novou bundu za pár šupů.

Takže se domluvíte, že se to vyrobí levně, ale nezapomeňte, že vy jste to nikdy neřekli. Vy to jen zadáte agentuře a ta zase dál, takže vy za nic nemůžete. Oficiálně chcete to nejlepší pro všechny, a co dělají ti další v tom řetězci, za to vy odpovědnost nést nemůžete, to dá přece rozum.

Dnešní doba je perfektní v tom, že můžete zcela nepokrytě tvrdit úplný opak toho, co děláte, a vůbec nikdo to nebude rozporovat nebo pátrat po tom, jestli je to pravda. Kdo by se vláčel někam do Džibutska, aby zjistil, jestli to environmentální razítko na ty kalhoty patří nebo ne? Nikdo. A i kdyby se nakrásně našel nějaký takový blázen, popřete to. Navrhnete, že ustavíte komisi, která celou věc důkladně prověří, a že rozhodně trváte na tom, aby se celá věc nejen vyšetřila, ale také aby se změnila k lepšímu. Lidé se uklidní, protože to bylo alarmující, ale naštěstí se to vysvětlilo, a nikdo už se vás na nic ptát nebude.

A kdyby šlo skutečně do tuhého, postavíte další školu v Africe. Vyjde to docela levně a lidé to ocení a ještě tam budou jezdit pracovat zadarmo. Máte pořád dost možností na výběr, kterými si můžete krýt záda. Legislativa zemí třetího světa, jiný právní systém, neprůhlednost dodavatelských a zprostředkovatelských řetězců, případně odvoláte někoho nedůležitého, kdo už je vyhořelý nebo vám leze na nervy, ale to je stejná pravděpodobnost, jako že zítra zasáhne meteorit kolem páté hodiny odpolední hospodského ve vesnici Kyyjärvi ve Finsku.

Jak sami vidíte, nemá se vám co stát. Vyděláváte nemalé peníze. Jsou to miliardy dolarů ročně. Aby to ale nevypadalo moc nápadně, je dobré si pořídit ještě nějaké podpůrné programy. Zde je několik nápadů, které vám mohou pomoct a ještě se díky tomu dá dost ušetřit na daních, i když už dávno daníte v daňově výhodných zemích.

Nadace. Perfektní věc. Zákazník se díky svému štěstí cítí provinile a nějaký ten peníz na hladové děti z Angoly nebo na cokoliv, co se vám pozdává dostatečně problematické, přihodí. Chce to něco nekonfliktního, co se nedá moc napadnout nebo kontrolovat, třeba stavba různých hřišť pro děti, například v Ugandě. Ne v Evropě, tam by se mohl jít nějaký debil podívat a zjistit, že tam to hřiště třeba není. Můžete se s tím na konci každého roku chlubit v reklamě, kterou natočíte celou ve zpomalených záběrech. Smějící se děti, tekoucí voda, usměvavé ženy, které jsou spokojené, protože jejich muž přišel domů a donesl nějaké hezké hračky a květinu a leták na podporu boje proti ebole, načež se všichni společně vyfotí nebo jen sedí na pohovce a důrazně civí do kamery. Zákazníci mají v tu ránu pocit, že nakupováním těch vašich levných hadříků doopravdy pomáhají lidem. Ideálně vystavíte kasičky s fotografiemi vyhublých dětí tmavé pleti přímo před kasu. Tomu pocitu provinilosti málokdo odolá. Dokonalý.

Pak je také dobré investovat do nějakého malého startupu, stáhnout ho k sobě a nechat tu partu geeků vymyslet třeba svetr, který je vyrobený z plastových lahví, nebo tenisky z plastových brček či z recyklovaných odpadků. Ty věci sice budou stát majlant a nikdo normální si je nekoupí, ale bohatí lidé, kteří neví co s penězi, to udělají a budou se v nich fotit na Tik-Tok. Hlavně se to dá do výloh po celém světě a jste z toho venku. Těch bot či svetrů totiž vyrobíte jen pár kusů, ale toho ostatního, co vzniká normálním způsobem, jakým to děláte roky, vyrobíte milionkrát víc a to se bude prodávat, ale už u toho nikdo nebude mít pocit, že každou minutu umírá šimpanz nebo nějaké jiné líbivé zvíře.

Tím dáte najevo, že vám opravdu záleží na planetě a přírodě a lidech, kteří pro vaši společnost pracují, a že v žádném případě nechcete, aby vaše oblečení vznikalo nějakým problematickým způsobem. Ne, od toho se musíte natvrdo a jasně distancovat. To musí být bez debat. A máte to v kapse. Nikdo vám nikdy nic neprovede.

Jen jednou za dva tři roky pronikne nějaký poblázněný dokumentarista do továren na druhé straně světa a ukáže svět výroby oblečení v pravém světle a bude u toho vaše logo, ale tyhle pokusy vyšumí stejně rychle jako bubliny ve vašem šampaňském v Monte Carlu. A kdyby se nad vámi stahovala mračna, tak co řeknete? Ano, přesně tak. Opakujte po mně: „Veškerou vinu odmítáme, je to pro nás znepokojující informace. Rozhodli jsme se ustanovit vyšetřovací komisi, která celou věc prověří, a rozhodně trváme na tom, aby se celá věc nejen objasnila, ale také aby se změnila k lepšímu.“ Tak, základy máme za sebou. Vítejte ve světě textilního průmyslu.

Zalezl jsem si do koupelny. Je to vlastně dost nehezký turecký záchod, ale nad ním je ještě rezavá trubka, ze které občas teče voda. Když jsem se před pár týdny nudil, udělal jsem díry do PET flašky, uřízl ji v polovině a gumičkou ji přidělal k trubce. Vznikla z toho docela luxusní sprcha. Kvalita života se mi instantně zlepšila o mnoho procentních bodů a teď si ji nemohu vynachválit. Voda, když teče, teče jen studená, ale po zmrtvýchvstání si na nic nestěžuju. Ježíše umyli, ten se měl. Já se musím vydrhnout sám.

3.

Uvedl jsem se do původního stavu před smrtí a posadil se s Mohamedem před svůj příbytek, protože slunce se začalo sklánět k obzoru a venku se dá sedět, aniž by se nám uvařila krev. Z návrší, na kterém stojí textilní továrna, je poměrně vydařený výhled do svažující se jednotvárné pouštní krajiny. Homolovité vrcholky skal se koupou ve večerním světle. Rád tu posedávám nad hrnkem sladkého čaje. Dal bych si i pivo, ale v Džibutsku razantně převládá islám, a jak víme, ten si s alkoholem moc nerozumí. Oficiálně samozřejmě. Pivo bych si sehnat mohl, kdybych chtěl, ale není to příliš rozumné ve chvíli, kdy si potřebujete získat autoritu u zdejších dělníků a respekt od lidí, se kterými musíte spolupracovat. Třeba od Mohameda. Pár měsíců bez alkoholu mi neuškodí. Myslím si, že k lidem a k zemi, ve které se pohybujete, je dobré mít určitý respekt a nedělat tam věci, které se nesluší, pokud to situace zrovna nutně nevyžaduje, i když je to země, ve které žijí lidé, kteří vám nejsou příliš sympatičtí.

Na tuhle práci mě Nelson najal před několika měsíci. Dvě stě tisíc kusů džínových kalhot pro jednu z nejprestižnějších značek světa. Všichni ji znáte. Společně s tím mi sdělil, že se to bude vyrábět v Džibutsku, což jsem původně považoval za podařený vtip, ale ukázalo se, že je to pravda. Na některé věci se neptám, protože s nimi stejně nedokážu nic udělat, a je to zbytečná ztráta energie. Má to být v Džibutsku, bude to v Džibutsku. Sbalil jsem si svých pět švestek a odletěl do Afriky.

Můj život je na cestě odněkud někam. Trávím svůj čas v textilních a výrobních továrnách po celém světě na místech, o kterých jste v životě neslyšeli. Nemám domov v pravém slova smyslu. Nikde trvale nebydlím a celý svůj život si už pár let vozím v batohu na zádech. Moc toho popravdě není, ale co vlastně dnes doopravdy potřebujete? V mém světě musím být značně flexibilní. Jsem velmi nenáročný tvor a hmotné statky mě příliš nelákají. Ne, že bych se nechtěl usadit, zasadit strom, založit… no však víte, ale mám tolik práce, že už mnoho let plynule přecházím z jednoho kšeftu do druhého, a řekl jsem si, že strom zasadím, až mě jednou nebude tolik potřeba.

Do Afriky jsem přiletěl Boeingem 737 aerolinky Ethiopian Airlines, který vydával tak podivné zvuky, že to zneklidňovalo dokonce i posádku letadla. Kapitán, vysoký zamyšlený muž tmavé pleti se zlatými obroučkami brýlí, přišel několikrát do kabiny cestujících, lehnul si na podlahu a poslouchal, co se pod ní děje. Po chvíli se na všechny okolo usmál, řekl, že o nic nejde, a odešel, čímž způsobil, že si všichni začali myslet, že o něco jde, a natáčeli si ho na mobilní telefony. Nakonec se i přes očekávání cestujících skutečně nic nestalo a podivně znějící stroj, spíše než přistál, dopadl na mezinárodní letiště v hlavním městě Džibutska, které se jmenuje Džibuti. Ano, zakladatelé měli spoustu jiných starostí, než vymýšlet nějaké sofistikované názvy. Jste v Džibutsku, ne? Tak je to Džibuti a hotovo. Popravdě je to docela příjemná změna, když je tu něco jednoduché. Není toho totiž mnoho.

Letiště se vyhřívá na skalnaté placaté poušti u břehu moře a po příletu mě překvapilo, že společně s námi po okolních ranvejích popojíždí několik vojenských stíhaček a o kus dál velký ruský nákladní letoun Antonov, kolem kterého se to hemží ruskými vojáky ve vojenských uniformách. To už se dohrabali i sem? pomyslel jsem si. Afriku mi byl čert dlužen.

Džibutsko mělo v minulosti opravdu kliku. Nejen že vůbec vzniklo, ale k tomu ještě náhodou vzniklo na místě, které dnes dělá vrásky mnoha mocným lidem na celém světě. Geografie v tomto případě sehrála klíčovou roli v osudu země, která patrně nikdy nic takového nečekala. Všichni si mysleli, že tu bude, stejně jako všude v Africe, nejprve brutální koloniální nadvláda, zabíjení lidí, prodej otroků do Evropy a Asie, postupem času nějaký ten hladomor, pořádná občanská válka s vraždou aktuálního diktátora, to vše okořeněné zabíjením žen a dětí, vojenský převrat, nějaký puč, který bude mít pro změnu náboženský podtext, chudoba, malárie, cholera a korupce tak extrémní, že proti ní jsou politici v naší vládě hotoví troškaři. Jenže ono ne. Džibutsko získalo jako bonus ke všem těm africkým lapáliím perfektní zeměpisnou polohu a rozhodlo se toho řádně využít.

Džibutsko se nachází přímo v Africkém rohu, což je nejvýchodnější cíp afrického pobřeží ležící mezi Rudým mořem a Indickým oceánem. Na východě od pobřeží leží úžina Bab-al-Manda, přes kterou je to do protějšího Jemenu opravdu co by raketou dostřelil, necelých třicet kilometrů. Tenhle nepříjemně zúžený kousek mořského pobřeží, který vede do Adenského zálivu, způsobuje nevolnost většině světových velmocí, protože tudy vede extrémně důležitá námořní obchodní trasa, bez které by se světový obchod dokázal klidně zhroutit. Ne, že by bylo o co stát, ale byl by to zkrátka průšvih. Proč zbytečně chodit apokalypse naproti. Pamatujete si, jak se nedávno ucpal Suezský průplav, když to tam kapitán zatarasil tím velikým trajektem? Tak tohle by bylo ještě horší. Úžina se sice nedá ucpat, ale dá se velmi účinně blokovat a státy, které kolem ní leží, jsou v drtivé většině, opatrně řečeno, nestabilní jako nálady Donalda Trumpa. Dá se vlastně bez nadsázky říct, že jsem přistál na místě obklopeném státy, které jsou v mnoha směrech nejnebezpečnější na světě.

Naproti Džibutsku leží přes úžinu Jemen. A když se dnes řekne Jemen, lidem, kteří se trochu orientují v politických konfliktech, naskočí husí kůže. Někdy v roce 2014 vypukl v Jemenu ozbrojený konflikt. Tady v těchto končinách to není nic neobvyklého, je to stejně časté, jako když stávkují Francouzi, takže pořád, ale tenhle konflikt je výjimečný pro svou brutalitu, nesmyslnost a pro to, jak se mu podařilo přerůst v jednu z nejhorších humanitárních krizí, kterou můžete momentálně na planetě navštívit. A co je na téhle situaci ještě zajímavější, je to, že o ní skoro nikdo neví, protože o ní žádné zpravodajské agentury moc neinformují. Není vůbec sexy jako jiné konflikty, které jsou západním lidem bližší a mají z nich větší strach. Jemen je každému jedno.

Z druhé, západní strany se na Džibutsko lepí Etiopie. Je až s podivem, že si Etiopie, která má s ozbrojenými konflikty také solidní zkušenosti, nezabrala Džibutsko včas, a přišla tak o přímý přístup k moři. Toho teď může Džibutsko dobře využívat, protože Etiopie je na transportu zboží k moři a od něj docela závislá, a tak se musí s Džibutskem nějak domluvit.

Aby toho nebylo málo, na severu od Džibutska leží stát Eritrea. Další „perla“ Afriky, která se vzpírá logickému uvažování. Eritreu vede momentálně Fronta pro osvobození eritrejského lidu, což je jediná politická strana země. Jiné tam nejsou a nebudou, protože když to někdo zkusí, tak ho zastřelí. Eritrea je extrémně izolovaná a chudá země, kde vládnou debilové a ostatní tím trpí. Tento mocenský systém se mimochodem poslední dobou hojně rozmáhá po celém světě, takže si to člověk snadno splete. Eritrea má štěstí, že má dostatek mědi a zlata, aby sem občas zajel nějaký západní podnikatel a přihodil něco do státní kasy, aby se tu dalo velmi levně těžit a používat k tomu například děti nebo novodobé otroky. A ty peníze z té státní kasy ukradnou politici a vojáci a pokračuje se dál.

No a do čtveřice všeho zlého, na jihu od Džibutska leží Somálsko, plné hladomoru, násilí a pirátů, kteří útočí na lodě, které směřují k úžině Bab-al-Mandab. Každý rok touto úžinou proudí až třicet procent světové produkce ropy a je to opravdu důležitá dopravní spojnice mezi Evropou, Blízkým východem a Asií.

Kdyby tuhle trasu náhodou někdo zavřel nebo zablokoval, bylo by z toho velké mrzení. A tak se stalo, že Džibutsko povýšilo na jednu z nejdůležitějších strategických zemí na světě a že se tu přihodilo něco, co nemá nikde jinde obdoby. Džibutská vláda pochopila svou roli v tomhle komplikovaném schématu a rozhodla se, že umožní cizím státům a spojencům postavit na svém území vojenské základny, které mají chránit výsostné zájmy zemí, které potřebují, aby úžina zůstala otevřená. A za to má různé zajímavé výhody a taky peníze. Hromady peněz.

Jen pár set metrů od sebe tu najdete vojenské základny Američanů, Japonců, dorazili sem Francouzi, Italové, Saúdové a zaklepali i Němci a Španělé. A samozřejmě Čína. Když se tedy projdete po hlavním městě, i když neznám žádný důvod, proč by to někdo dělal dobrovolně, všude potkáváte vojáky těchto zemí, kteří se na sebe mračí přes své ostnatým drátem obehnané zdi a jsou připraveni zakročit, kdyby se kdokoliv pokusil úžinu ohrozit. Připadá vám to komplikované? To si pište, že je.

4.

Vyhrnul jsem se do příletové haly letiště, kde na mě čekal Omar. Vysoký hubený černoch s tak širokým úsměvem, že by si mohl do pusy strčit klidně Snickers na šířku. Omar mi vysvětlil, že má moje navazující letadlo zpoždění, protože pilot, který mě má dopravit na letiště ve vnitrozemské vesnici Ali Zabí, dostal choleru a musí sehnat někoho jiného, protože s cholerou se nemá lítat. Zeptal jsem se ho, jak dlouho to asi může trvat, a Omar mi řekl, že to neví, načež se na mě zazubil a odešel s tím, že ještě přijde, což už se bohužel nestalo. Když jsem jeho manévr po několika hodinách konečně prokoukl, vydal jsem se prozkoumat zdejší přepážky, abych zjistil, jaké mám další možnosti.

Vyrábět džíny v Džibutsku je nesmysl. Není tu voda. Na celém území není ani jedna trvalá řeka, jen sezónní vádí, což jsou toky, které se jednou za rok, a někdy taky ne, zaplní na nějaký čas vodou. Takže když potřebujete vodu, musíte se prokopat k pramenům, což tady v poušti doopravdy není nic jednoduchého. K výrobě džínového oblečení spotřebujete shodou okolností ohromné množství vody, protože džíny se musí při výrobě nejen ušít, ale také vyprat v chemikáliích, potom v dalších, které jsou ještě divně barevné a smrdí, a pak se musí vyprat ještě jednou společně s takovými speciálními kameny, které plavou na hladině, aby byly kalhoty příjemné na omak.

Sami uznáte, že dělat tady něco takového nedává žádný smysl, a přesto je to pravda. A k tomu všemu se o tom někdo dozvěděl a zavolal to všem světovým výrobcům a řekl: „Hej, Miku, člověče, v Džibutsku umí taky dělat džíny, je to super levné, pojďme tam něco podniknout!“ a ten dotyčný Mike ke všeobecnému zděšení všech příčetných svědků odpověděl: „Jasně, to je skvělý nápad, jdeme na to!“

Život je často velice absurdní drama a já jsem právě jednoho takového dramatu součástí. Džibutsko patří mezi nejsušší místa na zeměkouli a prakticky na celém jeho území se rozkládá jen poušť nebo hory, a je tady kolosální vedro. Tahle země je jedna z nejteplejších na světě, jestli ne úplně nejteplejší. Záleží, kdo to měří. Sečteno a podtrženo, je tu vedro jako v pekle, není tu voda, a když narazíte na strom, který nemá listy tvrdé jako nehty Miley Cyrus, je čas na oslavu.

Nejlépe se tu domluvíte francouzsky nebo arabsky. Francouzi tu po sobě zanechali kavárny, bagety a všeobjímající iritující nabubřelost. Díky zájmu zahraničních mocností došlo k tomu, že je tu draho, jako doopravdy draho. Všechno tady stojí víc než u nás, v některých chvílích jsem si připadal jako v Norsku, a to už je co říct, a netýká se to jen nezkušeného cestovatele. Drahota tu zasahuje všechny. Džibutsko je zkrátka země mnoha kontrastů, které by vás ani nenapadly.

Podařilo se mi zjistit, že brzy ráno odlétá jeden lokální letoun, do kterého se můžu dostat, pokud bych byl ochoten obětovat malé jmění, protože mají už jen jeden poslední lístek. Pokusil jsem se proti té krádeži za bílého dne vzepřít, ale bylo to stejně marné jako humanitární pokusy v Súdánu. Nakonec jsem byl rád, že mi to ještě nezdražili, a s palubní vstupenkou, která byla napsána ručně na papír, na němž byla z druhé strany natištěna jakási excelová tabulka z roku 2003, jsem odešel z budovy letiště do krvavého západu slunce, abych si našel ubytování a přečkal noc v hotelu u letiště, kde mě poštípaly štěnice, které byly veliké jako lentilky.

5.

Brzy ráno jsem nastoupil na palubu letounu čínské výroby Harbin Y-12, který mě měl dopravit do vnitrozemí. Bohužel se to celé nepříjemně zkomplikovalo, jelikož se ukázalo, že pro dnešní cestu se nenašel dostatek pasažérů. Snažil jsem se zjistit, jak je to možné, když včera večer zbýval jen jediný tiket, který jsem si já, debil, za nemalé peníze zakoupil, ale korpulentní africká žena, která mě dostala na starosti, mi řekla, že jsem si to patrně nějak popletl. Řekl jsem jí, že jsem si to nepopletl, protože jsme se kvůli tomu včera dohadovali jako psi, ale pak přišel její kolega a ten mi řekl, že jsem si to rozhodně popletl. Požádal jsem je tedy, aby mi vrátili prachy, že půjdu raději pěšky, ale na to mi oba shodně řekli, že to jsem si také nějak popletl, že to se vrátit nedá a že mi to přece říkali. Celé ráno je tak velice popletené.

Na Africe je pitomé to, že tu má člověk neustále pocit, že si vytáhl kartičku, která hlásá: „Čtyři kola stojíš.“ Nedá se tomu nijak uniknout a vztekání může vaši situaci často jedině zhoršit. Pokud jste v pozici, kdy ničemu nevelíte, a tady já rozhodně nevelím, musíte z toho nějak vykličkovat a pokud možno u toho nedostat do huby. Musím na to diplomaticky.

Po několikahodinové vyčerpávající debatě s provozovateli letadla odstartoval chatrný vrtulový stroj pro dvacet lidí pouze s jedním pasažérem na palubě. Nedivím se, že se sem nikdo nehrnul, protože letadlo vypadá spíše jako muzejní exponát, o který se nikdo už mnoho let poctivě nestaral, našli ho někde zahrabaný v depozitáři a bezpečnostní standardy se mu podařilo již několikrát překročit na tu nesprávnou stranu. K tomu se ukázalo, že pilot nemá stroj příliš pod kontrolou nebo že se spíše s letounem teprve opatrně seznamuje, a tak naše cesta připomínala více než let konstantní a vyčerpávající boj o život.

Po půlhodině pilot patrně ztratil trpělivost a zájem o řízení letadla a rozhodl se přistát přímo na silnici uprostřed pouště. Právě projíždějícího řidiče Toyoty Camry to ovšem vůbec nijak nepřekvapilo. Nenechal se vyvést z míry, a místo aby zastavil, jednoduše jen uhnul do pouště a pokračoval dále ve své jízdě, zatímco vedle něho přistávalo letadlo.

Ukázalo se, že je to vážně obyčejná silnice, ale když se někdo rozhodne, že sem doopravdy poletí, stane se z ní na chvíli ranvej. Chtěl jsem se zeptat, jak to tady mají vyřešené, aby například nedošlo ke kolizi vozů a letadel, ale rozmyslel jsem si to, protože jsem se bál, že bych se to dozvěděl. Harbin Y-12 zastavil v oblaku prachu, stevardka mě vykopla na krajnici a zabouchla za sebou schůdky.

Vesnička uprostřed kamenité pouště je kombinací zmaru, destrukce a skladiště odpadků a na rozmrzelé Evropany tu rozhodně nejsou zařízeni. Je skoro poledne, slunce visí na obloze a zahltilo okolní prostředí dusivým vedrem. Vydal jsem se pěšky do hotelu La Palmarie, který dle mých výpočtů leží asi tři sta metrů od silnice, jež je momentálně letiště, a za mnou se k nebi váhavě vznesl letoun, který se vydal na zpáteční cestu. Zastavil jsem se a chvíli sledoval jeho odlet. Škodolibě jsem doufal, že se zřítí, ale letounu se podařilo překonat všechny kritické body odletové sekvence a posměšně zmizel za obzorem.

Zklamaně jsem mlaskl, otočil jsem se a pokračoval ve svém plahočení. Hotel La Palmarie vypadá jako vybombardovaná základna Islámského státu. Za hrubou zdí, na několika místech nelogicky pomalovanou černou barvou, stojí nevzhledná stavba s několika spartánskými pokoji, ze kterých je výhled na kamenitý kopec. Na ten někdo položil velikou vlajku Džibutska, která má patrně tvořit něco jako turistickou destinaci, za kterou by sem měli proudit cestovatelé. Celé to ale vypadá spíše jako identifikační znak pro orientaci pilotů bojových vrtulníků.

Recepční, mladý hubený Afričan v šedivé zpocené košili a rozměrných džínách, mě uvítal jako vojsko Spojených národů a po zaplacení pokoje po mně požadoval ještě příspěvek na studium, které by hravě stačilo na studium na Harvardu. V jedovatě zeleně vymalovaném pokoji není nic. Jen čistě povlečená postel, předpotopní televize, několik nesmyslně propojených kabelů, které nikam nevedou, a záchod bez prkýnka. Sprchy jsou společné na chodbě a k mému překvapení v nich doopravdy teče voda. Jsem tu dnes jediným hostem, takže mám celou tu intimní chvilku jen pro sebe. A to je dobrá zpráva.

Zbytek odpoledne jsem strávil ve vesnici, což do zdejšího života vneslo nemalé pozdvižení. Lidé ke mně bez ostychu přistupují, aby si na mě mohli sáhnout a zjistit, jestli jsem opravdový nebo po zásahu prstem legračně prasknu a zmizím jako mýdlová bublina. Když zjistí, že jsem opravdový, snaží se vyfotit si mě a volají na každého v dosahu, aby šel udělat to samé.

K večeru se mi podařilo najít člověka, který má ve vesnici něco jako autobazar a šrotiště v jednom a je ochotný mi prodat motorku. Alespoň to za motorku vydává. Její vzhled naprosto nekoresponduje s jeho cenovým požadavkem. Prodejce mi tvrdí, že měla jednoho majitele a je nebouraná, což na první pohled není pravda, ale je to jen další důkaz, že všichni prodejci ojetin na celém světě používají ty samé fráze a je úplně jedno, odkud jsou a co je to za lidi.

Terénní Yamaha Blanca vypadá, jako kdyby neúspěšně projela granátometnou palbou, a její brzdové systémy prakticky nefungují. Prodejce tento nedostatek obhájil tím, že se sem těžko dostávají náhradní díly, což jsem musel uznat, a upozornil mě, že tam, kam jedu, brzdy stejně potřebovat nebudu, protože tam nikdo nejezdí a v případě potřeby se dá přece přibrzdit nohama, což jsem mu také musel nerad potvrdit, protože to samozřejmě možné je. Jestli to dává smysl, je už věc druhá, ale naše konverzace neměla s realitou nic společného. Po vyčerpávající licitaci jsme se nakonec domluvili na ceně, za kterou bych si mohl zakoupit dovolenou na Maledivách.

Podařilo se mi naštěstí zakoupit stroj s plnou nádrží a druhý den za rozbřesku jsem nakopl motorku a vyjel na asfaltovou silnici, která stoupá k nedaleké vrchovině a pokračuje dále na západ do srdce Džibutska. Projel jsem městečkem Dikhil a zamířil na sever po nekonečné fádní pouštní planině až do vesnice nebo spíše osady, která se jmenuje Yoboki.

Pár přízemních domů a prašných cest. Místo na konci světa. Není tu nic, jen pár Arabů mě pozoruje ze stínu budov a nechápou, kde jsem se tady vzal. V tomto regionu neustále dochází k ozbrojeným konfliktům a nikdo už vlastně neví, kvůli čemu. Nedokážu pochopit, že je někdo ochotný válčit v takovém vedru. Musí pro to mít opravdu zatraceně dobré důvody.

Odbočil jsem a vydal se prašnou cestou do vrchu, na kterém stojí textilní továrna, kterou vede Mohamed. Opravdu jsem až do poslední chvíle doufal, že je to celé výmysl a že tady nic stát nebude, natož továrna. Jenže tady je. Nevábná stavba, obehnaná vysokou zdí. Zastavil jsem, slezl z udýchané, převařené motorky a rozhlédl se po okolí. Jen poušť a pár zakrslých stromků.

V tu chvíli se ozval výstřel a písek nedaleko mé nohy vyletěl do vzduchu, jak se do něj zavrtal vystřelený projektil. Nejsem zvyklý na to, že po mně někdo střílí. Přikrčil jsem se a záhy vypadám jako nějaký pošahaný lyžař uprostřed pouště, protože mě nic lepšího nenapadlo. Není kde se tu schovat.

Ve zdi továrny se otevřely plechové oprýskané dveře a vstříc mi vyšel Mohamed. Předpokládal jsem, že vytáhne kulomet a doručí mi další dávku, která by ukončila moje trápení, ale nic z toho se nestalo.

„Joe?“ vyhrkl mezi dveřmi a já toporně přikývl. „Mohamed.“ Zamával mi a pak se vesele bodl prstem do hrudi.

„Někdo na mě asi vystřelil,“ upozornil jsem ho pro jistotu, kdyby to třeba neslyšel. Mohamed jen zamával rukama. „To je v pořádku, to byl Farhan,“ ubezpečil mě.

„Aha.“ Nenapadlo mě, co jiného bych mu na tuto informaci odpověděl, ale jsem rád, že jsem se stran toho výstřelu nemýlil.

Vydal jsem se tedy za Mohamedem, který mi potřásl rukou, do továrny. Doufal jsem, že mi tu situaci nějak vysvětlí, ale už o ní neřekl ani slovo. Patrně to nepovažoval za důležité. Rozhodl jsem se, že budu dělat to samé. Provedl mě několika budovami, ve kterých jsou všechny stroje na výrobu oblečení, šicí dílna, prací stroje, přípravna, v níž se na hotové kalhoty stříká taková fialová smradlavá směs, která z nich dokáže udělat ty hezky vyšisované modely, co mají lidé v Evropě rádi. Všechno je překvapivě na svém místě, i když se tomu zdravý rozum vzpírá uvěřit.

„Co voda?“ zeptal jsem se.

„Máme studnu, když vyschne, vozíme ji od jezer,“ vysvětlil mi Mohamed.

„Čistička?“ zkusil jsem to na něj.

„Co?“

„Nic.“ To se dalo čekat. Všechny ty chemikálie končí v zemi. Překvapuje vás to? Nemusí. Je to stejné tady na konci světa, ale i všude v Indii, Bangladéši a kdekoliv, kde je potřeba vyrábět levně.

Mohamed mě odvedl do mého příbytku, který měl tou dobou ještě nasazené dveře, a popřál mi, abych se tu cítil jako doma. Překvapivě jsem v jeho hlase nezaznamenal žádnou známku ironie.

Jsem tady. Na místě, kde by se dal snadno natočit katastrofický film, ale nikdo by ho sem točit rozhodně nejel. Od zítřka začnu pracovat na tom, aby byla dodávka džínů do Vánoc hotová.

6.

Po několika týdnech jsem si na život na výspě civilizace docela zvykl. Je zajímavé, jak málo nakonec člověk potřebuje a jak rychle si zvykne na to, že nemá přístup k internetu nebo televizi. Svět kolem začnou vyplňovat jiné věci a události. Najednou vám dojde, kolik zbytečného času člověk stráví nesmysly. Ne, že bych tu spoustu zbytečného času neměl, ale ve chvíli, kdy nemáte co dělat, najdete si něco, co vás zabaví.

Pustil jsem se do opravy motorky společně s Ahmedem, který je opravdu šikovný mechanik, pokud překoná svou vlastní lenost. Začal jsem si zvelebovat svůj příbytek a večery si zvykl trávit výhledem do krajiny a debatami s Mohamedem a jeho skupinou pracovníků. Když už šlo hodně do tuhého, pročítal jsem si korán, protože to byla jediná kniha, která byla na místě dostupná v angličtině, a také jediná kniha, která byla dostupná vůbec. Je s podivem, kolik zábavy vám může přinést náboženská četba ve chvíli, kdy žádná jiná možnost neexistuje. Člověk se může nad mnoha věcmi zamyslet z jiného úhlu.

Další porci času mi zabralo seznámení s Farhanem, který se usadil v horách na dohled od továrny. Farhan patří k jedné povstalecké skupině, kterých je v Džibutsku jako máku. Nechali ho tady, protože nemá všech pět pohromadě a je spíše všem na obtíž, než aby byl ku prospěchu jakémukoliv povstání. Farhan tedy dostal za úkol obtěžovat okolí továrny a vesnice, aby se tu na povstalce nezapomnělo. Nikdo sice moc neví, kvůli čemu se momentálně bojuje a proč, ale to se tady moc neřeší. Důležité je bojovat, protože kdyby se bojovat přestalo, muselo by se začít přemýšlet, co bude dál, a na to tady není nikdo vybavený. Když se ho takhle zbavili a zanechali ho v kopcích s pikslou nábojů a rezavou puškou, Farhan čelil několika problémům, které jeho situaci komplikovaly. Neměl co jíst, neměl co pít a neměl co dělat. Nábojů nedostal mnoho, takže musel šetřit, a číst korán si nemohl, protože se to nikdy nenaučil.

Z vesnice dole pod kopcem ho vyhnali do kopců za vesnicí a pohrozili mu, že jestli jim nedá pokoj, zaříznou ho jako kozu, což Farhan nechtěl, a tak zůstal v horách za továrnou. Mohamed z něho byl na nervy, protože si s ním nevěděl už delší dobu rady. Jak jsem pochopil, konflikt měl něco společného s rozdílným výkladem koránu. To se tady v okolí děje pořád. Zeptal jsem se Mohameda, o jaký rozdíl ve výkladu se přesně jedná, protože mám tu knihu k dispozici a můžu se na to podívat a říct mu, co si o tom myslím. Mohamed na to nebyl schopen odpovědět, a tak zbaběle řekl, že tomu nemůžu rozumět a že je to všechno velice komplikované.

Asi to opravdu komplikované bude, protože většina lidí, kteří tu vyznávají islám, neumí číst, takže jim jejich představu výkladu koránu někdo patrně převypráví a neshody jsou rázem na světě. Je to, jako když vás kousne klíště. Každý člověk, kterému to povíte, vám řekne zaručený návod na to, jak klíště vytáhnout, ale ani jeden z nich není správný a ani jeden není stejný. A všichni shodně tvrdí, že ten jejich způsob je jediný správný, a pokud klíště vyjmete jiným způsobem, budete mít problémy.

Jednoho dne jsme se za Farhanem společně vydali do skal s bílou vlajkou nataženou na klacku, kterou jsme vyrobili z prostěradla.

„Jsi si jistej, že ten člověk chápe, co znamená bílá vlajka?“ zapochyboval jsem a zamával s ní Mohamedovi nad hlavou.

„To brzy zjistíme.“

„Fajn, ale proč ji mám nést já?“

„Protože ty vypadáš jako vetřelec, já ne. Já jsem zdejší,“ odpověděl Mohamed.

„Ale ty si jinak vykládáš korán, ne já! Vykládej si ho stejně a budeme mít pokoj.“

„Rouháš se.“

„Protože musím nést tu pitomou vlajku.“

Nikdo na nás ovšem nezaútočil. Farhan nás přivítal v sedě, protože byl už tak vyhladovělý, že nebyl schopen uzvednout svou zbraň ani sebe. Nejdříve jsem si pohrával s myšlenkou, že dva dny ještě počkáme a příroda se o všechno postará sama, ale ukázalo se, že na takovou záležitost nemám zatím dostatek odvahy a žaludek se mnou nesouhlasil už vůbec. Jak to ti diktátoři dělají? Musím si o tom něco přečíst.

Mohamed Farhanovi přetlumočil mé podmínky kapitulace. Nebyla to žádná promyšlená Postupimská dohoda. V zásadě jsem mu vyjevil, že ho tady buď nechám chcípnout hlady jako prašivého psa, nebo se nějak dohodneme a Farhan zatím nebude nucen následovat svého Proroka do míst, která jsou ve všech náboženských knihách popsána jen velice mlhavě, protože se tamodtud ještě nikdo nevrátil. Farhan se formálně vzdal, odnesli jsme ho dolů do továrny, vyprali jsme ho ve velké vaně, kde pereme džíny, protože smrděl jako koš, do kterého jste vyhodili kuřecí prsíčka, zapomněli ho vynést a odjeli na víkend. Nakrmili jsme ho humusem a dohodli jsme se na podmínkách, které byly pro obě strany výhodné.

Od té doby Farhan vystřelil na náš tábor jen jednou za den a pokaždé minul, výměnou za jídlo, pitný režim a pravidelnou sprchu. Byť on by minul, i kdyby nechtěl, protože jsem zjistil, že trochu šilhá a jeho zbraň není seřízená již mnoho let. Farhan nemohl odejít, jinak by ho zabili za zradu. Díky této dohodě jsem měl jakousi jistotu, že mi Farhan nepostřelí nějakého dělníka a já stihnu dodělat svou práci včas. Pravda, občas jsem měl pocit, že někoho trefil, protože odpoledne se mi po továrně začali všichni válet po zemi a často jako postřelení vypadali. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil proč.

V každé zemi se potýkám s jinými, a přesto velmi podobnými problémy. Většinou nic nejde podle plánu, nedej bože podle nějaké dohody, kterou spolu s výrobcem nebo majitelem továren uzavřeme. Ať se děje, co se děje, ať se kola osudu otáčí jakýmkoliv směrem a ať se snažím tomu předejít jakýmkoliv způsobem, nakonec se ukáže, že jde všechno doslova a do písmene do kopru. Zkrátka vždy se najde dostatek překážek, které mi zkomplikují život. Nejinak tomu je i v afrických končinách, kde už samotný fakt, že se sem vydáte, je rozhodnutí, díky kterému se v zásadě odsuzujete k pomalé a nevyhnutelné ztrátě příčetnosti.

Můj problém se jmenuje qát, přesněji řečeno Catha edulis, kata jedlá, rostlina, o které jsem v životě neslyšel. Možná je to tím, že jsem nikdy nebyl vášnivým feťákem či rekreačním uživatelem drog, kromě trávy, která ke mně občas doputuje a dělá mi hrozně dobře na nervy. Tady ovšem trávu nikdo nemá, tady se jede qát. Listy této rostliny se tu prodávají na každém rohu. Nevěnoval jsem tomu pozornost, dokud jsem nezjistil, že se s tím kšeftuje úplně všude. Tahle kratochvíle je hojně rozšířená po celém východním pobřeží a ve státech všech sousedů a nejvíc na tom jedou v Jemenu, čemuž se ani nedivím, protože jsou tam tak v prdeli, že je lepší se ufetovat k smrti. Qát funguje víceméně jako žvýkací tabák a používá se tu odpradávna. Poctivá příroda, žádnej umělej fet pro Amíky. Listy qátu v sobě obsahují složky, které fungují velmi podobně jako amfetamin. Jenom o dost déle trvá, než se dostaví výsledky, a tak je potřeba listy žvýkat dlouho. A také jich musíte žvýkat hodně.

Žvýkání qátu se věnuje drtivá většina mých dělníků a obvykle to dopadá tak, že po obědě už se do ničeho nepouštějí, usednou kamkoliv je napadne, vytvoří takové malé hloučky a narvou si hrst těch listů do pusy. Když jsem to viděl poprvé, myslel jsem si, že mají jakousi podivnou alergickou reakci. Všichni měli jednu tvář vyboulenou, jako kdyby si tam strčili při nepodařených orgiích kulečníkovou kouli. A pak už jenom sedí a žvýkají. Trvá to obvykle několik hodin, než se začne účinek vůbec projevovat. Lidé slintají, plivou a přidávají si další listy. Sexy to rozhodně není. Zlatý kokain na počuraném záchodovém prkýnku. Pravidelná konzumace těchto rostlin se projevuje stejně, jako když děláte něco pořád a dlouho. Vytvoříte si závislost a spoustu zdravotních komplikací, které ale nikoho nezastaví. Popravdě, kdybych tu měl žít, patrně bych se užvýkal k smrti.

Tento fakt způsobil, že výroba bude mít dozajista zpoždění. Jenže kdybych qát zakázal, udusili by mě ve spánku a zahrabali v poušti, takže jsem neměl stejně na vybranou. Musel jsem zajistit, aby výroba běžela hladce dopoledne, a odpoledne už jsem věděl, že je konec. Nezbylo mi nic jiného, než dělat džíny sám. Za ty roky už leccos svedu. Dokonce i složitější stehy, když se teda pořádně soustředím. Naučil jsem se, jak správně kalhoty oprat, jak je zdrsnit a vytvořit na nich ozdobné opotřebování dle přesného zadání. V dokumentaci máme přesně namalováno, jaká díra má kde být, jaký typ a kolik. Musí se to dodržet velmi přesně. Ironie. Je tak docela dobře možné, že vaše džíny neušilo dítě ani žvýkající Džibuťan, ale já.

Mé dny tak byly náhle vyplněné místo četbou koránu prací, při které mě sledovaly skupinky zlenivělých omámených přežvýkavců. Nevadilo mi to. Mám práci rád více než nicnedělání nebo čtení koránu a mé pracovní nasazení zastavil až komár, který mi přinesl kromě slušivého bodnutí i malárii. A zbytek už víte.

A právě dnes nadešel den, kdy se konečně s touhle prací rozloučím. Jaké z ní pro mě plyne ponaučení? Musím si říkat o víc peněz. Všechny džíny jsme dva dny nakládali do velkých kontejnerů, které pak těžké kamiony odvezly do přístavu hlavního města. Dokonce se mi podařilo vyrobit i ty recyklované visačky, které klient požadoval, a vypadají naprosto přesvědčivě. Jen nejsou recyklované. Drobný detail. Postával jsem před svým příbytkem a přemýšlel o tom, jak je možné, že jsem zrovna tady a dělám tu to, co dělám. Je to neskutečně absurdní.

Vtom ke mně přišel Mohamed a vytrhl mě z mých filozofických myšlenek. „Je tady,“ prohlásil.

„Perfektní,“ zaradoval jsem se a vyšel jsem s Mohamedem k bráně továrny.

7.

„No…,“ poznamenal jsem směrem k Mohamedovi, který stál vedle mě u díry ve zdi, kterou jsme se dívali po okolí, když to bylo někdy třeba, jako například teď, a vyšel jsem Stephenovi v ústrety.

Mohamed na to neřekl nic a jen se podrbal ve svém pěstěném plnovousu, jenž by mu mohl závidět i nebožtík Usáma.

„Jo, jasně,“ prohlásil Stephen nejistě a vydal se za mnou. „Ty díry v té zdi…“

„Jsou po kulkách, jo. Během povstání se to tady mlátilo hlava nehlava. Teď už je to ale v pohodě.“ Uklidnil jsem ho a vystavil mu na slunci zuby, aby se trochu uvolnil.

Stephen se zamračil a pohlédl mi konečně do očí. „Ty to myslíš skutečně vážně?!“