Přeložila Alena Amchová

Paullina Simons

LIGHT AT LAVELLE

Light at Lavelle

Copyright © Paullina Simons, 2023

© 2026 Alena Amchová

ISBN 978-80-249-5758-6

Pro Alexe Lloyda za jeho neochvějnou víru
ve mě od samého počátku

Osud šeptá válečníkovi: „Tu bouři nemůžeš přečkat.“

A válečník na to šeptem odpoví: „Já jsem ta bouře.“

Neznámý autor

Prolog

V malé vísce na jih od civilizace, na východ od divokých hor a na západ od Černého moře připravovala jednoho teplého letního večera krásná mladá žena jménem Isabelle svatbu své kamarádky Cici a svého bratra Romana Lazara. Vařila, pekla, a když vyzdobila i svůj dům, začala krášlit sebe. Oblékla si červené šaty a na krk zavěsila pět řad těžkých mořských korálů. Do vlasů si zapletla růžové, oranžové a žluté hedvábné stuhy, uvila věnec z květů ibišku a magnolií a posadila si ho na hřívu zlatých vlasů barvy karabašské klisny.

Celá velká rodina se dlouho lopotila, dřela od úsvitu, a teď byla práce hotova a zanedlouho nastane čas na zaslouženou hostinu. Stoly se prohýbaly pod svátečními pokrmy nachystanými na církevní svátek. Tohle léto sice nebyla dobrá úroda, ale to nevadilo, protože na ničem se přece nešetří, když dvojice vstupuje do posvátného svazku manželského.

Ženich Roman, úchvatný v ultramarínově modré košili a černých sametových kalhotách, přijel na Bojkovi, svém milovaném hřebci barvy palomino. Vysadil do sedla svou zářící nevěstu Cici ve vyšívaných bílých šatech, ozdobenou pivoňkami a růžemi, a třikrát s ní objel vesnický kostel, než se stanou manželi.

Korovai byl upečený, samohonka gorilka připravená z velkého množství medu a papriček. Makový koláč, pampluški, kutija, šiškebaby a plněné zelné listy byly na stole rozloženy jako obětiny.

Isabellin manžel hrál na housle, její mladší bratr ho doprovázel na tahací harmoniku a její matka hrála na balalajku. Isabellin nejmladší bratr zápasil s jejími syny v prachu pod stromy a všichni tři si zřejmě mysleli, že si jich tam nevšimne.

Připíjeli na život a radovali se ze svého štěstí. Dávali novomanželům dary, blahopřáli jim. Tančili ukrajinský Svatební pochod, nejrychlejší svatební polku na světě, „Kolomejku“ a „Hopak“. Hudba hrála bez ustání a domácí pálenka tekla proudem. A bože mij, ta byla silná! Byl zázrak, že vydrželi až do rána. Svatba začala v jedenáct, trvala celou noc a žhavý indigový a růžový východ slunce vypadal spíš jako soumrak.

Čtyři tisíce mil daleko od Lazarů, celou noc oslavujících boha a jeho nadzemskou moc, oddělený od Isabelle prostorem, ne však časem, najal Finn Evans patnáctičlenný orchestr Paula Whitemana, aby vystoupil na jevišti exkluzívního bostonského klubu Somerset. Paulův band sem přijel z New Yorku pouze na jednu noc zahrát Finnovi a Vanesse na sedmém výročí jejich svatby. Všichni ostatní v Americe Whitemana poslouchali z nedokonalých reproduktorů rádia v obývacích pokojích, ale tady, v této místnosti, stál na jevišti sám král jazzu v bílém smokingu s nablýskaným zlatým saxofonem, zlato z jeho saxofonu se vznášelo vzduchem jako tenorové konfety a Finn mezi nimi tančil s Vanessou.

Stoly byly pokryté bělostnými ubrusy a vyzdobené liliemi, krásní hosté oblečení ve svátečních pátečních šatech, účesy dokonale upravené, hedvábné róby se třpytily. Jídlo bylo úžasné, od studeného humra po čerstvě upečený chléb, od krémové polévky z mušlí po tresku a hřebenatky – všechno to bylo božské. V hudbě se ztrácela stovka střízlivých hlasů. Na stolech totiž nebylo žádné víno, nikdo sem nepropašoval whisky. Hostům v žilách proudil pouze nealkoholický jablečný cider a panenský mátový koktejl.

Bohužel střízlivý, avšak rozradostněný Finn kroužil sálem s Vanessou, ruku jemně položenou na jejích zádech, a hosté jejich valčík obdivně pozorovali. I Finn obdivoval svou manželku, nádherný platinový přízrak. Spolu s ní vybudoval svět tak skutečný, hmatatelný, jako by vytesal dokonalého Davida z kusu beztvarého, nepoddajného mramoru.

Takový byl život – měřený hodnotou, časem, místem, prostorem. Tlačil se na ně ze všech stran, a ačkoli to Finn a Isabelle dosud netušili ve chvíli, kdy hodovali každý ve svém koutě obrovského světa a tančili v rytmu saxofonového fandanga a vesnických houslí, stáli už nad propastí.

KNIHA PRVNÍ

Damoklův meč

PRVNÍ ČÁST

Zmizelí

„Všem zatajte, kdo jsem,
a sežeňte mi převlek
vhodný pro tenhleten plán.“

William Shakespeare

(Večer tříkrálový, 1. jednání, 2. scéna,
překlad Jiří Josek)

1

Cici Lazarová a její příběhy

Ukrajina, únor 1929

„ZABILI JE! Všecky je zabili!“

Isabelle vyhlédla z okna a uviděla drobnou Cici na hřbetě obrovského zlatavého Bojka s bílou hřívou, jak cválá dolů z kopce. Vysoko nad ní se vznášelo rozptýlené hejno jeřábů popelavých s dlouhými krky a mohutnými křídly.

Cici seskočila z hřebce, ještě než se zastavil, a vběhla do domu. Vlastně neběžela, ale spíš letěla, jako by potřebovala ohlásit něco ohromného a důležitého, co nepočká ani vteřinku. Isabelle měla na jazyku uvaž Romanova koně, než však stihla promluvit, rozrazila Cici dveře, vykřikla ty dvě krátké věty, předklonila se a lapala po dechu.

Isabelle bylo skoro dvacet devět, měla světlé vlasy, světlé oči a světlou pokožku. Byla štíhlá a silná jako ženy, které žijí na statku a celý den pracují. V jejím domě viselo pouze jedno zrcadlo a často uplynulo několik týdnů, během nichž se do něj vůbec nepodívala. Vyčistila si zuby, umyla obličej, uhladila a zapletla vlasy, oblékla se, obula si vysoké boty a začala den, aniž by vůbec uvažovala o tom, jak vypadá. Vždyť to věděla. Jen v neděli si oblékla pěkné šaty a občas na sebe byla pyšná. Někdy si nechala rozpuštěné vlasy a v létě si do nich vplétala květiny. Často však ani nemrkla na svůj odraz v zrcadle, dokonce ani v neděli.

Dnes ale nebylo ani léto, ani neděle. Bylo úterý uprostřed února.

Položila vařečku. Bylo sedm hodin ráno a právě opékala brambory s vajíčky k snídani. Mirik byl doma, už naložil konve mléka na valník. V zimě je odváželi hned po východu slunce. Nízká obloha měla temně šedou barvu, jen nad obzorem se objevil pruh světla.

Dokud dovnitř nevtrhla Cici, vládlo v domku ticho. Isabellini divocí synové byli ve stodole s její matkou. Nejspíš tam ale nebyli moc platní. Oksana byla dobrá učitelka, vyrovnaná, klidná a u dětí oblíbená, ale naprosto k ničemu na statku, kde se vyrábělo mléko. Jenomže Isabellini kluci už nesměli s Romanem do stájí, poté co jim dovolil jet na dvou nezkrocených hříbatech, a navíc bez sedla! Teď na ně mohla dohlížet pouze jejich nešikovná babička, s níž však byly děti v bezpečí.

Isabellin manžel došel ke své ženě a oba zírali na Cici, která sotva popadala dech. Mirik Kovalenko, o sedm let starší než Isabelle, byl vážný muž s ostrým nosem, laskavýma očima a klidnými způsoby. Nebyl o mnoho vyšší než Isabelle, ale daleko rozložitější. Světlehnědé vlasy mu prořídly a potřeboval brýle, jenomže si to odmítal přiznat.

Cici pořád těžce oddechovala, ale jen proto, že byla rozrušená.

„Koho zabili?“ zeptala se Isabelle.

„A kdo někoho zabil?“ zeptal se Mirik. „Kdo koho zabil? Cici, mluv rozumně.“

„Stan a Vitaly!“ Stan a Vitaly Babičovi byli Cicini bratranci.

„Někdo zabil Stana a Vitalyho?!“

„Ne!“ vykřikla Cici. „Stan a Viťa si počíhali na eskadru Sovětů, kteří přicházeli po silnici, a postříleli je. Nevím, jestli to byli členové rady nebo OGPU. Stan je přesvědčený, že to byli čekisti.“ OGPU byly jednotky sovětské tajné policie. Běžně se jim říkalo čekisté podle toho, že v porevoluční době se tyto politické síly označovaly jako ČEKA. „Každopádně je všechny zabili. Možná čtyři tucty mužů.“

Isabelle s Mirikem se poněkud uklidnili. Cici byla po celém Ispasu proslulá velkou fantazií a za vlasy přitaženými historkami s přikrášlenými fakty. A navíc věděli, že Stan s Vitalym nejsou zrovna neohrožení vojenští stratégové. Byli to farmáři, pěstující brambory, kteří se rádi napili a často se hloupě dostali do potíží.

„Stan a Viťa postříleli čtyři tucty vojáků?“ zeptal se Mirik pomalým, skeptickým hlasem.

„To je pravda, Miriku,“ trvala na svém Cici.

„A šli pěšky, ti oficíři?“ ptal se dál Mirik. „Nejeli ve vojenských autech s nabitými samopaly?“

„Ano, šli po silnici.“

„Uprostřed noci.“ To už nebyla otázka.

„Ano!“ vykřikla Cici. „Já jsem svědek.“

„Ty ses někdy v noci toulala v lesích a viděla jsi, jak Stan s Viťou postříleli celou jednotku Sovětů?“ Isabelle tomu podle všeho nemohla uvěřit.

„To ne! Když jsem se o tom doslechla a došla do lesa, bylo už po všem.“

„Jo tak,“ poznamenal Mirik.

„Viděla jsem, jak poslední z nich házejí do hromadného hrobu,“ vysvětlila Cici.

Isabelle s Mirikem si vyměnili pohled, už ne tak uvolnění, ale stále skeptičtí.

„Co tím myslíš, když ses o tom doslechla?“ zeptala se Isabelle. „Jak jsi o tom mohla slyšet? Copak jsi nebyla ve vedlejším domě s Romanem a nespali jste spolu jako správný manžel s manželkou? Před chvílí jsem mluvila s Romanem ve stájích. O ničem takovém se mi nezmínil.“

Cici mávla pohrdavě rukou, jako by chtěla říct neotravuj mě takovými nesmysly. „Roman spal doma, jestli tedy potřebuješ vědět všechno, a já byla u Tamary.“

„Proč?“

„Proč, proč. To je jedno. Pohádali jsme se.“

„Kvůli tomuhle?“

„Iso, copak ty jsi neslyšela, co jsem ti právě řekla?“

„Ale jo, slyšela.“ Teď už Isabelle vážně doufala, že Cici přehání, protože jinak by se jejich jednoduchý život velmi rychle zkomplikoval. Když předtím zahlédla kamarádku, jak se sem řítí z kopce, nejdřív to vypadalo, jako by přinášela dobrou zprávu! Isabelle napadlo, že je Cici možná těhotná. Jenomže v téhle chvíli znala pravdu – nejenže není těhotná, ale podle všeho pohřbívá komunisty do příkopů.

„Cici, tahle tvoje historka je čím dál tím úžasnější,“ prohlásil Mirik, klidný jako vždycky. „Prosím, řekni nám o tom víc,“ dodal. „Máme spoustu času. Nemusíme přece ještě ráno odvézt mléko.“

Isabelle šťouchla do manžela loktem. Na rozdíl od něj nebyla neustále klidná, ale teď se snažila zachovat rozvahu, protože nechtěla Cici věřit.

„To je v pořádku, Iso,“ upokojoval ji Mirik. „Nic z toho se nestalo a není potřeba si s tím dělat starosti. Už mám hotové jídlo?“

„Vy mi nevěříte?“ vyhrkla Cici. „Tak se jděte podívat sami. Je to na druhé straně Ispasu, na silnici do Kammenece, hned za tou šedivou skálou.“ Kammenec bylo město nejblíž jejich vesnice.

„A proč by takhle zničehonic přicházeli ti všichni Sověti do Ispasu?“ zeptal se jí Mirik.

„Vždyť víte proč,“ prohlásila Cici významně. Těžko se daly ignorovat zvěsti, které kolovaly po venkově. Už od prosince posílali Sověti své zásobovací jednotky do ukrajinských vesnic. Ve městech byl nedostatek jídla. V létě se neurodilo a v zimě zavládl hlad.

„Hele, budeme radši zticha,“ řekla Isabelle. „Nevíme, kdo tam byl…“

„Nebo jestli tam vůbec někdo byl,“ dodal Mirik.

„Nevíme, co to bylo za lidi – jestli vojáci, nebo šli zabavovat jídlo, nebo to byli jen propagandisti,“ uvažovala Isabelle nahlas. „Nevíme, jestli to bylo čtyřicet mužů nebo jenom tři.“

„Byla to nula,“ trval na svém Mirik.

„Byly to čtyři tucty!“ Cici se nedala zviklat. „Copak si myslíte, že nepoznám rozdíl mezi třemi a padesáti vojáky? Na vlastní oči jsem viděla jejich těla!“

„Cici má pravdu v jedné věci, Miriku,“ řekla Isabelle. „Ať to byl, kdo to byl, a nezáleží na tom, kolik jich bylo, jestli šli po silnici potmě, ještě před úsvitem, není to dobré znamení. Každý, kdo se plíží uprostřed noci do vesnice, má za lubem něco nekalého.“ Isabelle si uvědomovala skutečnost, kterou však nechtěla vyslovit nahlas – jestli Cici mluví pravdu a Stan s Viťou skutečně zabili nějaké Sověty, pak je situace mnohem horší, než se domnívají.

„Ukrajinci milujou dobré historky,“ podotkl Mirik. „Isabelle, nepálí se mi snídaně? Protože já mám práci. Mlíko zkysne, než Cici to povídání dokončí.“

„Prosím tě, řekni, že si to vymýšlíš, Cici,“ prosila kamarádku Isabelle a podívala se z okna, aby tam zahlédla, sama netušila co.

„Nevymýšlím! Vím, že si občas ráda nějakou historku trochu přibarvím, ale věř mi, Iso, tentokrát ne. Podívej se na mě. Dobře víš, že mluvím pravdu.“ Černooká Cici s havraními vlasy byla drobná, trochu zakulacená dívka, ale vždycky se nesla tak vznešeně, jako by stála na piedestalu. Stále hořela divokým plamenem. Částečně Rumunka, ale celým srdcem cikánka, impulzivní a ohnivá. „Pořád mi ještě nevěříš? Zeptej se mého manžela. Ten to ví.“

„Aha, tak najednou je to tvůj manžel,“ vmetla jí do tváře Isabelle. „Před minutkou jste ani nespali ve stejné posteli.“

„Nech ji, Iso,“ ozval se Mirik od plotny, kde si nabíral z litinové pánve brambory do cínového talíře.

Cici jim zahrozila pěstí. „Vy dva – vyndejte hlavy z písku!“

„Jo, to bych ráda,“ vykřikla Isabelle. „Klidně bych vytáhla hlavu z písku, vlastně z hlíny, kdyby už v té hlíně podle všeho nebyli Sověti a nehnili tam v mělkém hrobě.“

„Kdo říkal něco o mělkém hrobě?“ namítla Cici. „Naši chlapci se prokopali skoro až do Austrálie! Vykopali takovou díru, jako by to byla nejdůležitější jáma v jejich životě!“

„A vypadá to, že je zem čerstvě rozkopaná, jako hrob?“ napadlo Isabelle.

„Nejsou přece idioti. Zakryli ji větvemi a listím.“

„Ne, samozřejmě že ne,“ poznamenal Mirik. „Nejsou idioti.“ Rychle hltal brambory.

„Miriku, slyšel jsi přece, co nám povídal ten kramar ze Šatavy, co tudy minulý týden utíkal,“ připomněla mu Cici. „Sověti přijeli nepozvaní a neohlášení, obrátili mu obchod vzhůru nohama a sebrali mu skoro všechno zboží. Nemohl ve vesnici zůstat a musel vzít nohy na ramena! To proto Stan s Viťou udělali, co udělali.“

„Pokud je tomu tak, jaký mají další plán?“ zeptal se Mirik. „Ležet každou noc u silnice a čekat na další Sověty? Tohle je prostě problém Ispasu. Příliš vzdáleného od civilizace, kde lidi nemají rozum. Vesnice je plná namyšlených šašků, kteří nemají skoro žádné pušky a ještě míň nábojů. Nemůžeme bojovat s OGPU nebo s Rudou armádou, Cici. Nedokázali jsme je porazit před deseti lety, kdy jsme byli líp organizovaní a líp vyzbrojení, a neporazíme je ani teď. Dáme jim nějaké mlíko, jako jsme to udělali už dřív, a oni potáhnou zase dál.“

Cici byla pořádně rozparáděná. „Miriku, tentokrát nejdou jen pro tvoje mlíko,“ vyhrkla. „Jdou si pro tvou krávu. Jdou si pro Romanova koně.“

„Tak to teda hodně štěstí,“ zamumlala Isabelle.

Mirik, kterého hned tak něco nerozčílilo, obrátil k oběma ženám zrudlou tvář a mával špinavou vařečkou. „Tak co chcete dělat, vzít si příklad ze Stana a Viti?“

„Chtějí přijít sem? Tak ať přijdou,“ vyhrkla Isabelle. „Tohle je půda Lazarových. Máme moje tři bratry, máme Janu, která vydá za deset mužů, i když čeká dítě. Máme mě, a máme dokonce i tebe, Miriku.“

„Mockrát děkuju, ženo.“

„A mě,“ přidala se Cici.

Jana byla válečnice, Cici rádoby válečnice. „Přivdaná Lazarová má ležet ve stejné posteli jako její manžel,“ zamračila se Isabelle, pak však dodala: „Ale budiž. Máme taky tebe.“ Obrátila se zase k Mirikovi. „Máme pušky, máme brokovnice. Máme koně. To je kavalerie, muži. A Roman si dokonce schoval nějaké granáty jako suvenýry z války.“ Válka tady znamenala občanskou válku z let 1918–1921 mezi bolševickým Ruskem a Ukrajinou.

„Ano, a víš, co máme ještě dalšího?“ zeptal se Mirik a otřel si ústa. „Připadá mi totiž, že jsi na něco zapomněla. Na naše dva malé syny a naše slabé matky. Nemůžeme bojovat v další válce proti Sovětům.“

„O kom říkáš, že je slabý?“ ptala se Isabellina matka Oksana, která právě vešla do místnosti.

„A komu říkáš malý?“ přidal se devítiletý Slava, Isabellin prvorozený syn s černými kudrnatými vlasy a kulatým obličejem. Slava znamená v ukrajinštině sláva. Jako třeba sláva bohu.

„Ano, tatínku, komu?“ opakoval Maxim, Isabellin druhý syn, vysoký a štíhlý jako proutek podobně jako matka. Říkali mu Max a bylo mu osm let.

„Deset let staré granáty a dva obry,“ prohlásil Mirik s rukama položenýma na dětských hlavičkách. „Ano, maminko, jsme neporazitelní.“

2

Bankéř

Jednoho parného večera na konci srpna 1929, který se zdál být jako kterýkoli jiný, vyšel Finn z Adamsovy Banky a Trustu na rohu ulic Washingtonovy a Winterovy a pomalu se loudal domů. Když procházel kolem luxusního obchodního domu Jordan Marsh, kde se prodávalo hedvábí, vlna a nádherné šaty, dopřál si spokojený pohled na svůj odraz ve výloze. Potěšilo ho, co v naleštěném skle viděl, třebaže měl hlavu plnou jiných záležitostí.

Investoři měli získat informace o čtvrtletních ziscích banky koncem září, ale on je měl k dispozici už dnes odpoledne. Výsledky překonaly jeho nejoptimističtější očekávání. Zvýšil čtvrtletní příjmy o 70 procent oproti minulému roku, udržel provozní náklady na loňské úrovni a míru selhání na zanedbatelných 2,2 procentech, nejníž za všech bank v Bostonu. Mohutně investoval, diversifikoval majetkovou účast banky, rozptýlil téměř neexistující riziko a ohromně zvýšil kapitál, jak osobní, tak i profesionální. Výnosy byly fenomenální. Tak vysoké, že v uplynulých dvanácti měsících investoval bankovní vklady hlavně na marži. Nákup cenných papírů s pákou mu umožnil znásobit zisky banky ne pouze exponenciálně, ale přímo geometricky. Díky tomu měla Finnova banka nejvyšší míru úspor v celém Bostonu, což zase přilákalo více klientů. Když v bance v roce 1921 začínal, měli sotva pět stovek vkladatelů. A o necelých deset let později se blíží k pěti tisícům a jejich celkové vklady dosahují téměř sedmnáct milionů dolarů! Jeho tchán Walter Adams, který byl majitelem banky, bude mít z Finna stejnou radost, jakou v téhle chvíli pociťuje on sám.

S hlavou plnou svých úspěchů lenivě procházel kolem radnice. Tahle cesta domů byla nejoblíbenější část Finnova dne, zejména v pátek v podvečer, kdy všichni cítili, že zimní mrazy už jsou za dveřmi, a tak si užívali vlahého večera. Finn s Vanessou měli v plánu vzít děvčata do svého domu na mysu Cod, aby si aspoň o jeden víkend prodloužili už tak nádherné léto.

Finn rád viděl sám sebe tak, jak se jevil ostatním. Právě oslavil jednatřicáté narozeniny. Uhlazený, upravený, nažehlený kráčel v obleku na míru. Kštici tmavě plavých, přirozeně neposlušných vlasů měl sčesanou dozadu. Jeho holič nad jeho účesem vykonával přísný dohled. Modrozelené oči mu jiskřily a výrazná ústa se často usmívala. Snažil se svůj humor mírnit, protože jeho žena manželovo škádlení příliš neoceňovala. Měřil přes metr osmdesát, což se mu líbilo, a byl poněkud rozložitý, což se mu líbilo míň. Měl dojem, že je spíš typ stavebního dělníka než žokeje, ale s kartami, které člověku rozdají při narození, se toho prostě moc dělat nedá. Obleky na míru ho zeštíhlovaly, vypadal v nich přesně jako elegantní byznysmen, jakým se snažil být. Hřmotnou postavu se snažil udržovat v kondici tím, že stoupal do nejpříkřejších kopců v Bostonu, obdivoval přitom svůj odraz v příhodných výlohách zdejších ulic a hodnotil svůj život.

Byl to dobrý život.

Finn se o to zasloužil. Vybudoval si takový život, jaký chtěl mít, udělal ze sebe takového muže, jakým chtěl být. Dobře vychovaný, s dokonalým vzděláním, bezchybným chováním, darem řeči, hladkou tváří – ačkoli k večeru hrozilo, že se objeví neznatelné strniště. Měl manželku. Dvě holčičky. Všechny čtyři rodiče stále naživu. Při poslední myšlence se mu trochu zkřivila ústa, ale kolemjdoucí by se musel dívat opravdu pozorně, aby si toho všiml.

Hleděl na svůj dlouhý krok, impozantní postavu, záhyby lehkého šedého pláště, rovná záda, která se nikdy nemusela hrbit nad pšenicí ani jehlou, pak odvrátil oči od výlohy, pokračoval v cestě a přitom si znovu probíral, jaké má štěstí.

3

Citronová limonáda

Když bylo Vanesse Evansové, za svobodna Adamsové, osm let, poprvé začala mít podezření, že s ní není něco v pořádku. Bála se, že možná má alergii na citrony. Padla na ni melancholie, protože milovala všechno citronové – citronovou limonádu, citronový sněhový koláč, citronové dortíky, citronovou zmrzlinu.

Citrony milovala ze všeho nejvíc, takže byla úplně bez sebe z pouhé možnosti, že by si nemohla pochutnávat na své nejoblíbenější potravině. Rozhodla se tedy dokázat, že není alergická na své zbožňované ovoce. A tak jedla citrony stále dál a odváděla pozornost od pocitu nevolnosti tím, že myslela na něco jiného, aby si nemusela přiznávat hlodavou bolest v břiše.

Zprvu se snažila pouze myslet na něco jiného, ale potom začala i něco jiného dělat. Když jí bylo osm, systematicky a pečlivě otrhala okvětní lístky ze všech kopretin na zahradě.

Takhle to začalo.

Bylo to před dvaadvaceti lety.

A teď už nebyla cesta zpátky. Většinou vedla idylický, kouzelný, plně zabezpečený život. Což se přesně hodilo k někomu, kdo vypadal jako ona. Byla ideálem ženské krásy. Šaty na ní skvěle vypadaly, měla příjemný úsměv, drobné ruce, milé vystupování a ohromný smysl pro módu. Nebyla na ní nejmenší chybička. Celý život jí matka s otcem říkali, že je dokonalé dítě s dokonalými způsoby, dokonalá dcera, sestra, studentka, kamarádka a tanečnice. Tvrdili, že si nic nezaslouží víc, než být někomu dokonalou manželkou a dál žít dokonalý život.

Potkala Finna, když jí bylo osmnáct a jemu devatenáct. Byl ve třetím ročníku na Harvardu. Užili si spolu léto, ale v listopadu 1917 šel Finn do války. Byl pryč osmnáct měsíců, a když se vrátil, byl to jiný člověk. Vanessa netušila, jak a proč se tak změnil. Ale ten střelený romantický hoch, s nímž tancovala a procházela se zahradami, se nepodobal zraněnému, vážnému muži, který se k ní vrátil. Na každý jeho úsměv a každý krok vrhalo stín nějaké tajné břemeno.

Předchozí rozhovory o manželství ustaly. Chtěl si dát načas, soustředit se na vzdělání. Pokud by se měli brát, chtěl mít jistotu, že se o svou rodinu dokáže postarat. To je pro něj to nejdůležitější, pověděl jí. Nezklamat ji.

Nejšťastnější den ve Vanessině životě nastal, když ji Finn konečně požádal o ruku. Druhý nejšťastnější byl jejich svatební den.

Dala mu dvě holčičky, jednu za druhou, narodily se jen rok po sobě. Pak začala všechno poněkud obtížněji zvládat. Nepotýkala se s ničím konkrétním, jen měla překyselený žaludek, jakési pálení v břiše, které jí ztěžovalo dělat určité věci.

Finn o jejích problémech nepochyboval. Když mu Vanessa řekla: drahý, potřebovala bych trochu pomoct, pustil se hned do toho a našel jí Edith, profesionální a svědomitou guvernantku, i když poněkud pokročilého věku.

Toho pátečního večera, zatímco čekala, až se manžel vrátí, vyprala všechny mycí houby v celém domě. Taky všechny hadry, ručníky a látkové ubrousky, které našla ve skříňkách. Naházela je do vany plné horké vody a všechny je vyprala. Důkladně je vydrhla měkkýma, mléčně bílýma rukama.

Na první pohled to vypadalo jako řádná a správná věc, kterou má paní domu dělat. Znamenalo to, že ráda udržuje domácnost v čistotě.

Jenomže pravdou bylo, že Vanessa má zaměstnance na plný úvazek, kteří tyto úkoly vykonávají. Co však za ni nikdo jiný udělat nemohl, byla úloha hostitelky, protože téměř celá její rodina seděla v té době na balkoně a čekala, až se k nim připojí. Teď vážně potřebovala upravit si vlasy a nalíčit se, potřebovala si obléknout letní šaty a společně s ostatním si dát jednohubky.

Dneska Vanessa potřebovala zvládat úplně jiné věci.

Místo toho v malé prádelně vedle kuchyně v suterénu jejich mnohopodlažního luxusního domu prala hadry, aby byly dokonale čisté.

Všechno bylo v pořádku. Vůbec nic jí nemuselo dělat starosti.

Jenomže nemohla přestat prát hadry.

Nejenže s tím nemohla přestat, ale ani nechtěla.

Přemýšlela o oslavě jejich výročí svatby před týdnem.

Nejdřív věci, za které byla vděčná: Finn se na ni tak krásně usmíval, s takovou otevřeností ukazoval svou upřímnou náklonnost. A taky: Finnovo občasné drsné slovo, sem tam obhroublejší škádlení. Za spoustu věcí může být vděčná.

Další, co jí dělá radost: děvčata vypadají jako ona, se světlounkými vlasy, drobné, ne jako Finn, pohledný, se střapatými vlasy, ale s rozložitou postavou a drsnou tváří, která se spíš hodí pro muže než pro ženu.

Vanessinu jinak zářivou existenci kazily dvě drobné černé tečky. První z nich byl přetrvávající důsledek dávného podezření na alergii na citrony. Kdysi se to zdálo bezvýznamné, zejména z dětského pohledu na svět – ztišit mysl tím, že se člověk soustředí na něco jiného.

A druhá vada na kráse: Finn chtěl další dítě. Chtěl chlapce. Jako kdyby ho ani trochu nezajímala její dvě obtížná těhotenství a následující potrat. Přízrak dítěte, o které přišli, vrhal temný stín na elysejská pole, která byla jejich životem.

„Ale Finne,“ řekla mu Vanessa po večírku. Dorazili domů hodně pozdě a na chvíli se posadili do salonu, než si po fantastickém večeru půjdou lehnout. Jenomže pak musel všechno zkazit, když o tom začal opět mluvit. „Nemyslíš to s dalším dítětem vážně, že ne? Když si pořídíme ještě jedno, pak už přece budou tři.“

„Ale ano,“ prohlásil zvučným mužným hlasem. Vanessa jeho hlas většinou milovala. Byl tak ochranitelský a útěšný. Té noci se jí však protivil. Přála si, aby mu nemusela vysvětlovat naprosto zřejmou věc. Jenomže on v jejich supermoderním pokoji s ohněm v krbu a zapálenými svíčkami pomalu upíjel čaj, jako by čekal právě takové vysvětlení.

„Finne, co když to bude další holka?“

Rozzářil se. „Takové štěstí – tři holčičky.“

„A potom?“

„Potom se třeba můžeme pokusit o kluka.“

Vanessa toužila omdlít. Tehdy a teď taky, když si na to vzpomněla, a s rukama ponořenýma do chladnoucích mydlinek drhla, drhla, drhla.

„Pokusit se o kluka po třetím dítěti?“ Konečky prstů se jí roztřásly při té nemožné představě. „Finne, nikdo z lidí, které známe, přece nemá tři děti,“ zašeptala. „Pokusit se o další? Co jsme, katolíci?“

Sledovala, jak se téměř neznatelně nadechl.

„Já znám mnoho lidí,“ prohlásil, „kteří mají víc než tři děti.“

„Ale ne lidi na Beacon Hill,“ namítla. „Možná lidi, kterým půjčuješ peníze. Naši lidi ne.“ Dvě děti je přece správný počet pro civilizované lidské bytosti, pro lidi, kteří v neděli chodí do kostela v Park Street. Nanejvýš dvě děti. Vanessa si někdy přála, aby její rodiče přestali u ní a už pak neměli Eleanor. To se stává, když se rodiče nemoudře rozhodnou pro víc dětí. A jim se přihodila její sestra Eleanor.

„Je pozdě,“ povzdychl. „Jdu si lehnout.“ To byla jeho jediná reakce. A nepolíbil ji do vlasů ani se neusmál, když jí přál dobrou noc.

„Jsi jedináček, Finne,“ poznamenala, než se vydali nahoru. „Co ty víš o rodině s více dětmi? Kdyby nám bylo souzeno mít chlapce, tak už bychom ho měli.“ Když to říkala, vyhýbali se pohledem jeden druhému. „Máme ty naše drahé holčičky. V mnoha ohledech jsme dostali ohromné karty, přímo royal flush. Nemá smysl si stěžovat.“

„Já si nestěžuju,“ namítl Finn. „Vím líp než kdokoli jiný, jaké nás potkalo štěstí.“ Do hlasu se mu vkradl náznak podivné hořkosti. „Ale jestli se ještě jednou aspoň nepokusíme o dítě, budu mít nakonec pocit, že mi život nerozdal karty od desítky do esa, ale spíš samé královny.“

Tohle jí řekl po noci v klubu Somerset, kdy jim Mildred Bailey zpívala „The Man I Love“ a oni tančili tak bezstarostně, že si byla jistá, že stín ztracených a dosud nezplozených dětí mu na srdci neleží.

Tady je vidět, jak moc se pletla.

4

Vypůjčené avtomaty

Ukrajina, únor 1929

Isabelle stála v černém bahně, kabát zapnutý až k uším, a zachmuřeně se dívala na mýtinu vedle silnice z Kammenece do Ispasu. Tam, jen kousek od hlavní silnice, byl jasně vidět vykopaný příkop plný těl, zakrytý hlínou a ulámanými větvemi. Mirik stál po jejím pravém boku, Stan a Vitaly nalevo od ní.

Cici si nevymýšlela. Skoro ani nepřeháněla. Možná tam neležely čtyři tucty Rusů, ale určitě to byli víc než tři. Každopádně to nebyla nula, číslo, které vytáhl z klobouku její klidný, profesorský manžel. Hrozná pointa příběhu však spočívala v tom, že byl v podstatě naprosto pravdivý. Ta jáma včera neexistovala a dnes tu byla a ležela v ní četa Sovětů.

Isabelle nemohla zaboha pochopit, jak si mohli Stan s Vitalym myslet, že je dobrý nápad zabít hordu chlapů, když je tak těžké narušit promrzlou zem. Kopat hrob v únoru! V únoru v Ispasu nepohřbívali ani vlastní mrtvé. Vždycky počkali na jarní tání. Stan a Vitaly jsou zbrklí blázni a teď za to zaplatí celá vesnice.

„Tak co myslíte?“ zeptal se Stan s pyšným úsměvem. „Docela dobrý, co?“

„Jedině novorozené mimino, které ještě nikdy nevidělo hrob, by se kouklo na tuhle obří hromadu a nepoznalo, co to je,“ utrhla se na něj Isabelle. „Stane, takhle přece u nás ve vesnici vypadá každý čerstvý hrob. Akorát je samozřejmě menší. Kdyby někdo hledal místo, kde je někdo pohřbený, po čem myslíš, že by koukal?“

„V žádném případě,“ protestoval Stan. „To se pleteš.“ Isabelle vůbec netušila, jak je možné, že se dožil pětadvacátých narozenin.

„Kdo o tom ví?“ vyptávala se.

„Nikdo,“ usmál se Stan hrdě.

„Stane, přísahej mi na život své matky, že jsi ty pušky nedostal od Romana, nebo tě…“

„Přísahám, že ne. Rozhodně ne.“

Vitaly tiše dodal: „No, chtěli jsme je od něj, ale on odmítl.“

Stan do něj vší silou vrazil loktem. Isabelle zasténala.

„Kdo to ještě ví?“

„Nikdo.“

„Chceš říct, že ses s tím všem nevytahoval?“

„Nevytahoval!“ protestoval Stan. „Jen mi pomohli vykopat tu díru, to je všechno.“

„Kdo ti pomoh?“

„Vitaly.“

„Kdo ještě?“

„Na pomoc přišla spousta lidí. Nedělej si starosti. Všichni přece vědí, jak zachovat tajemství.“

„Je to tajemství, když to ví jenom jeden člověk, Stane,“ opravil ho Mirik. „Když to vědí dva, už to tajemství není. A v tvém případě to ví celá vesnice. Pár takzvaných kamarádů budou ti první, kdo tě udá, jestli do Ispasu vyšlou novou popravčí četu, tentokrát po zuby vyzbrojenou, aby pátrala po jejich padlých úřednících.“

„To nebyli úředníci!“ rozčílil se Stan. „Byli to rozhodně vojáci.“

„Jo? Kde jsou jejich zbraně, Stane?“ zeptala se Isabelle.

Stan zaraženě mlčel.

„Vy dva se radši modlete, aby sněžilo, než sem dorazí Sověti,“ zavrčela na ně Isabelle, znechuceně se od mladíků odvrátila a vylezla na žebřiňák. „Modlete se ze všech sil. Protože holá zem vydá pravdu.“

Na sníh byla pořád přílišná zima a v normálně klidném Ispasu vřely nesváry. Většina z nich se odehrávala v Isabellině domě. Hned večer, poté co objevili postřílené vojáky, se tam celá rodina sešla a vypukl ostrý spor, živený domácí vodkou, v jehož centru se ocitli Stan a Vitaly.

Byli tam samozřejmě Isabelle s Mirikem, Isabellini tři bratři a Mirikův bratr Petka. Isabellina matka se držela v pozadí. Isabelliny děti hlídala Jana ve vedlejším domě.

Stan s Viťou byli sice čím dál tím nervóznější z drsné kritiky, která se snášela na jejich hlavy, ale trvali na tom, že se zachovali správně. Hájili se, že kupec ze Šatavy byl vlastně kanárek v dolech. Varoval rolníky v Ispasu, že na rozkaz Ústředního výboru komunistické strany přijíždí do okolních vesnic velké množství sovětských agentů. Některé z nich poslali zrekvírovat pšenici a řepu. Jiní dostali za úkol snažit se o kolektivizaci jednotlivých hospodářství. Kramar ze Šatavy povídal, že do jeho vesnice dorazili čekisti uprostřed noci, vystěhovali statkáře, který bydlel v největším domě, ten zabrali a zřídili si tam hlavní stan – „A to všechno ještě před rozbřeskem!“

„Takže když jsme viděli ty Sověty, jak v noci pochodujou po silnici a směřujou k naší vesnici, co jsme si asi tak měli myslet?“

„Neměli jste si myslet vůbec nic!“ vykřikl Petka, který neměl lidi příliš v lásce a hlupáky nesnášel ze všeho nejvíc. „Měli jste spát v posteli jako všichni slušní lidi, kteří za úsvitu vstávají a jdou si vydělat na živobytí.“ Mirikův bratr byl kožený, zamračený muž se šedivou bradkou, velkým špičatým nosem a chladnýma zapadlýma očima. Byl o deset let starší než Mirik a celý život pracoval na statku produkujícím mléko. Pozdě se oženil, pozdě měl děti a odjakživa působil dojmem člověka, který tráví celé dny tím, že lituje většiny svých životních rozhodnutí. A dneska večer to platilo dvojnásob.

„A kvůli vám dvěma teď máme jistotu, že sem Sověti nepřijdou jenom pro chleba, ale budou chtít naši krev,“ řekl Roman Stanovi a Vitalymu. Zjevně ho štvalo, že je nucen souhlasit s Petkou. Tihle dva švagři se ani trochu neměli rádi.

Osmadvacetiletý Roman Lazar byl o rok mladší než Isabelle, ale často se choval jako prvorozené dítě – protože byl prvorozený syn. Byl středně velký, stavěný jako žokej. Měl divoké vlasy, divoké vousy a divoké oči. Vlasy, vousy i oči byly černé jako uhel. Když si svázal vlasy do ohonu, vypadal jako kněz ze staré Rusi, jako šílený mnich, jemuž před mnoha staletími pomohli ukrajinští kozáci dostat se na trůn do Moskvy. Roman o sobě říkal, že je „nevinný a zlý“, což byla zvláštní kombinace pro rodného syna Ukrajiny, který miluje koně, svou rodinu a Cici, i když Cici s oblibou zdůrazňovala, že ji miluje jako poslední.

Stan s Vitalym prozradili, že od minulého týdne hlídkují každou noc v lese a čekají, kdy se objeví Sověti. Od Olega Treťjaka, místního ševce, si půjčili dvě poloautomatické pušky z Velké války, zvané automaty Fedorov. Před deseti lety je Oleg zkonfiskoval padlým vojákům Rudé armády. Půjčil zbraně Stanovi a Vitalymu výměnou za pytel brambor, který jeho rodině vystačí na týden. Stan s Víťou šli nejprve za Romanem, ale ten tušil problémy a odmítl.

„Pochodovali seřazení v šiku,“ pustil se Stan do dalšího vysvětlování, „a tak jsme je prostě postříleli jednoho po druhém. Naše pušky měly dva zásobníky, každý po pětadvaceti nábojích.“

„A k tomu dva zásobníky navíc,“ dodal Vitaly.

„Jak jeden padl, zkosili jsme dalšího,“ holedbal se Stan. „Ani ne za minutu bylo po všem. Taky jsme jim vzali nějaký prachy.“

„Docela dobrý, co?“ usmál se Vitaly.

„Vy jste je zabili, a ještě k tomu okradli?“ zděsila se Isabelle. „To se ti teda povedlo, Stane. Výborná práce, Viťo.“

Isabelle a její bratři stáli s rukama zkříženýma na hrudi, opření zády o zeď. Ostapovi bylo dvacet šest a Nikorovi dvaadvacet. Všichni tři Lazarovi muži byli po svém otci – vlasy jako uhel, podsadití, zádumčiví, prudcí. A Isabelle byla po matce. Až na to, že její matka seděla v koutě na židli co nejdál od toho kraválu a četla si knížku. Taková Isabelle rozhodně byla. Ta sedět nedokázala.

Členové rodiny se do krve hádali, kouřili a pili. Nemohli se dohodnout, co by se mělo dělat.

„Proč by se vůbec mělo něco dělat?“ ptal se Stan. „I když pošlou víc mužů – a byli by blázni, kdyby to udělali – udržíme to v tajnosti. Když se budou ptát, všechno zapřeme. Řekneme, že nevíme, co se stalo.“

„Jsi si jistý, že je nechceš prostě dál vraždit, Stane?“ navrhl Roman.

„Nedělej si legraci, Romane,“ napomenul ho Petka. „Teď není vhodná doba.“ Stál u druhé stěny naproti Lazarům vedle Mirika.

„Prostě nic neřekneme,“ vykřikl Stan. Už neměl náladu na vtipy.

Vitaly s bratrem souhlasil. „Nenajdou je a my jim nic nepovíme. Budeme mlčet jako hrob.“

„Jenomže vás to může do hrobu dostat, vy blázni. Co budete dělat, až vás pověsí hlavou dolů za kotníky a budou vás vyslýchat?“

„Nemůže to být horší než to, co se nám děje dneska večer tady,“ zamumlal Stan. Seděli s Vitalym u stolu uprostřed ostatních členů rodiny.

„Vážně si myslíš, že ne?“ zeptala se ho Isabelle.

„Pověsí nás za kotníky?“ vyjekl Vitaly. „Přestaňte si z nás utahovat!“

„Vypadáme snad, jako když žertujeme?“ přidal se k sestře Nikora.

Nikdo se nedohadoval o tom, že vojáky zabili z náhlého impulzu. „Jen si uvědomte, jaké potíže budete mít vy, kteří jste se odvážili pozdvihnout hlas v mírném protestu,“ řekl Ostap. „A kvůli vám budeme mít trable i my.“

„To není mírný protest, když někdo zastřelí dva tucty komunistických aparátčíků a pokusí se ukrýt jejich těla, Ostape,“ namítl Mirik. „To je vyhlášení války.“

Ostap byl typické prostřední dítě, choval se klidně, diplomaticky – dokud ho ovšem někdo nevyprovokoval. Měl za manželku válečnickou princeznu Janu, která měla kvůli své výbušné povaze zákaz účasti na takovýchto rodinných shromážděních. Slovo mírný nebylo součástí jejího slovníku a na rozdíl od svého tichého manžela ten pojem prostě nechápala.

Ani Roman slovo mírný nepoužíval a nepřijímal. „Jestli mají Stan s Viťou pravdu,“ začal a nakrucoval si obrovský knír, „a Sověti si přijdou pro to, co patří nám, tak to není vyhlášení války, Miriku?“ Do přepadení vojáků se sice nezapojil, ale nesklonil se před nikým, zvlášť ne před Rusy. Jeho nenávist byla generační, vrozená, zakořeněná, všudypřítomná, neustávající – a hluboce osobní. Všichni to věděli, a proto Stan s Vitalym šli nejprve za ním.

„Radši bych nikomu válku nevyhlašoval,“ poznamenal Mirik.

„Já taky ne,“ přidal se Petka.

„Domluvíme se s nimi, Romane.“ Mirik byl rozumný muž. Isabelle žila celá léta mezi bouřlivými, impulzívními, vznětlivými Lazary, jeden divočejší než druhý. Potřebovala chladného, klidného, vyrovnaného manžela.

„Roman zdvihl obočí. „Vážně bych chtěl být moucha na zdi v místnosti, kde budeš zrovna ty, Miriku, vysvětlovat sovětským oficírům, kolik mlíka si můžou od tebe a Petky vzít.“

„Kolik si tak asi můžou vzít, Romane?“ pokrčil Mirik rameny. „Jen tolik, co jim za dva dny nezkysne.“

„Miriku,“ přidala se Cici. „Říkal ti to Roman, říkala jsem ti to já, povídal to i kramar ze Šatavy a psali to i ve všech čerstvých kyjevských novinách – nejdou si pro tvoje mlíko. Přijdou si pro tvou krávu.“

„I tak jsem v bezpečí,“ trval na svém Mirik. „Neumějí krávu podojit.“

„Všechno bude v pořádku,“ opakoval Stan. „Ty těla nenajdou.“

„Nejde o ta těla, vy hlupáci,“ vykřikla Isabella. „Ani o mlíko. A dokonce ani o krávu. Copak to nechápete? Jde jim o obilí.“

Aniž by zdvihla hlavu, Oksana ve svém koutě přikyvovala a přikyvovala.

Rodina ztichla.

Podzimní špatná úroda znamenala nedostatek jídla v následující zimě. A ta zima nastane teď. S tím se nedalo nic dělat. Stamiliony lidí žijících a pracujících v ruských městech, daleko od Stanových a Viťových brambor a Mirikova mléka, musejí jíst. Odkud by se vzal jejich chleba, když ne z Ukrajiny, z Ispasu, od Lazarových?

A pokud v Ispasu nenajdou žádné obilí, tak co se stane pak?

A když Lazarovi nezískají žádnou pšenici, co bude pak?

Poté co všichni zmizeli, šli se Isabelle s Mirikem podívat na své spící děti. Mladší chlapec se probudil, a zatímco Mirik zamykal dům, Isabelle si na chvilku lehla do postele mezi synky a vzala Maxe do náručí, aby ho uklidnila.

„Mluvili jste všichni hrozně nahlas, maminko,“ stěžoval si. „Dostal jsem strach.“

„To je mi líto, malenky, promiň, moje sonečko,“ zašeptala. „Dospělí někdy mluví nahlas, když se dějou věci, které je rozčílí.“

„Vy s tatínkem to neděláte.“

„Tatínka je těžké rozčílit, a proto ho máme tak rádi.“

„Co udělali Stan s Viťou? Vypadalo to, že na ně máte hroznou zlost.“

„Nic, nic,“ zamumlala Isabelle a přitiskla rty do Maximových hedvábných vlásků. „Jsou jen hloupí. Udělali něco hloupého a my na ně máme zlost, protože se bojíme, že za to budou potrestaní.“

„Jak potrestaní?“

„Spinkej, Maxi. Spinkej už, milyj.“

„Maminko, já taky někdy dělám hlouposti.“

„Takové ne.“

„Ale Slava ano. Pořád hrozně zlobí, sama to říkáš.“

„Psst. Stejně jako ty je tvůj bratr úžasný kluk. Hrozně sice zlobí, ale je úžasný.“

Maxim ji objal hubenýma rukama a přitiskl si hlavu tam, kde cítil, jak tluče její srdce. „Už nebudu dělat žádné hlouposti, mamočka, to ti slibuju,“ zašeptal. „Protože nechci, abys na mě křičela. Chci, abys křičela jenom na Slavu. Protože je hrozně zlobivý.“

Když se s Mirikem ve vedlejší místnosti svlékali a lehali si vedle sebe pod těžké přikrývky, pokusil se Mirik zlehčit situaci, aby svou ženu vytrhl z pochmurné nálady, a smál její nervozitě. „To bude v pořádku, Iso, proč se s tím trápíš? Už dřív jsme přece překonali problémy. Ispas je příliš malý a vzdálený, než aby se o nás starali. Bůh nám dal život, který máme žít, a přece neopustí to, co sám stvořil.“

Tím si Isabelle nebyla zas tak jistá. Možná nejsou opuštění, jen vyhnaní do stepi a Bůh se zabývá jinými věcmi.

„V každém případě,“ zašeptal Mirik, „nemáme kam jít. Jsme rolníci a nic jiného neumíme. Z tohohle života nemůžeme uniknout.“

„Právě toho se bojím,“ odpověděla.

„Neboj se. Jsme požehnaní. Spi dobře, ženo má. Uvidíš, zítra bude sněžit.“

Jenomže příštího dne nesněžilo.

Příštího dne přišli Sověti.

5

Krejčího prosba

Finn už došel skoro do Charles Street, ztracený ve snění o svém nekonečném štěstí, když vtom si vzpomněl, co slíbil Vanesse. Řekl, že u Schumanna vyzvedne její šaty, ušité na nadcházející víkend na venkově.

Potichu zaklel a otočil se. Teď přijde domů pozdě. Celou cestu strávil tím, že si blahopřál ke svému skvělému životu, až úplně zapomněl udělat to, čím by si blahopřání zasloužil. Kdyby domů dorazil bez těch šatů, Vanessa by možná cestu zrušila, protože by neměla co na sebe. Kdyby přišel pozdě, ale se šaty, byla by taky rozladěná. Jeden z důkazů, že jsem opravdový muž, pomyslel si, je fakt, že nezapomínám, co mám udělat.

Už ne tak vyrovnaný spěchal zase nahoru do kopce.

Když došel k nadzemní dráze, oddělující vlastní Boston od Bostonu známého jako Severní konec, který mu tak vlastní nepřipadal, protože tu sídlila přistěhovalecká enkláva, zpomalil, srovnal krok a zhluboka nabíral vzduch do plic ve snaze zklidnit se.

Třebaže zvolnil, když kráčel pod rachotícími vlaky ve stínu nadzemní trati a vysokých budov nahloučených kolem klikatících se úzkých uliček, nepokoušel se zahlédnout svůj odraz v zašpiněných oknech Severního konce. Věděl, co by mu to sazemi pokryté zrcadlo ukázalo – shrbená ramena a svěšenou hlavu. Na rohu ulic Salem a Prince nevstoupil do Schumannova krejčovského obchodu jako dobyvatel, ale jako obyčejný chuďas, což byl přesný popis toho, jak se v nejhlubším nitru své duše cítil.

K Shumannovi chodil rád. Určitý půvab jeho obchodu spočíval v tom, že se nepodobal jiným místům, která Finn navštěvoval. Banka byla prostorná, nablýskaná, plná skla, zatímco Schumannovo krejčovství byla úzká, temná místnost s pouhými dvěma okny a světlem u vchodu. Zvonek na dveřích neustále cinkal. Krejčí byl v Severním konci proslulý. Vanessa se občas Finna ptala, proč chodí „až tam dolů“, když hned za rohem na Myrtle Street mají opravdu dobrého krejčího, ale on jí vždycky odpověděl, že Schumann je prostě nejlepší.

Navíc byl neuvěřitelně rychlý. Potřebujete naškrobit a vyžehlit košile do pěti odpoledne? To není problém. Budete je mít připravené. Chcete zabrat manželčiny šaty o deset centimetrů v pase a zaobroubit jejich šikmo střiženou sukni? Dejte mi čas do večera, přijďte si pro ně ve čtvrt na sedm.

Schumann takhle pracoval nejen pro Finna, ale pro všechny, i pro ty, kteří mu nepůjčili peníze, aby mohl začít podnikat. Byl to muž, který vše zvládl, ať už to bylo cokoli.

Jenomže Finn dobře věděl, že krejčí se pro něj obzvlášť snaží.

Pozoroval vysokého, hubeného Schumanna, jak se zákazníky stojícími před ním probírá různé problémy s dírami, vybledlou látkou a skvrnami. Hovořil mírně a laskavě. Choval se ke každému se stejnou zdvořilostí, ať to byl kominík nebo viceprezident. Příležitostně nosil jarmulku, dnes ji však na hlavě neměl, a pěstoval si plnovous, který si však občas oholil, jako by ani na jedné z těch věcí příliš nelpěl. Šedé vlasy měl stále ohromně husté, ačkoli mu bylo k šedesáti. Záda měl však shrbená od neustálého shýbání k šicímu stroji, takže vypadal menší, ačkoli ve skutečnosti byl vyšší než Finn, i když jen z poloviny mohutný jako on. Bylo na něm cosi uklidňujícího, jak tam stál s ústy, z nichž visely nitě, a chytrýma usměvavýma očima. Možná proto k němu Finn tak rád chodil. A nejen Finn. Schumannovi zákazníci k němu nechodili pouze s roztrženým oblečením. Také se mu svěřovali s těmi nejmenšími bolístkami a bolestmi, záněty a potížemi. A Schumann, nekonečně zdvořilý, je všechny trpělivě vyslechl.

Kdykoli vešel do dveří Finn, krejčímu se vždycky rozzářil obličej, ale dnes se na něj usmíval ještě nadšeněji než obvykle. Přidal trochu na hlase. „Finne, dobrý den přeju! Malý moment, pane, hned budu u vás.“ Zdvihl ukazováček a prosil Finna o strpení. Stále se zákazníky jednal zdvořile, ale už nebyl tak trpělivý.

Finn ho obdivně pozoroval. Neexistovalo nic, co by Schumann nedokázal udělat, nebo do čeho by se nepustil. Finn to zkusil. Otestoval si svého krejčího.

Schumanne, ztratil jsem stříbrný knoflík ze saka od obleku.

To není problém, Finne. Přišiju vám tam nový.

Ale vyrobili ho na zakázku až v Brooklinu!

Do kdy ho potřebujete, pane, do zítřka do rána?

Schumanne, moje holky mi mou oblíbenou košili umazaly od tmavorůžové barvy.

To není problém, nechte mi ji tady. Krejčí se usmál. Pokud nechcete celou košili nabarvit na růžovo? To můžu taky udělat. Růžová košile může být docela hezká.

Růžová košile pro muže, Schumanne? Děláte si legraci?

Ano, pane, trošku.

A tak to šlo odjakživa.

Kdysi před lety, ještě než se oženil, objevil Schumanna úplně náhodou. Tehdy to byl obyčejný krejčí s žehličkou, šicím strojem a napařovací hadicí. Přesně řečeno Finn nenašel Schumanna. To Schumann našel Finna. Jednoho dne šel Finn po Salem Street a na rohu ho zastavil muž, aby mohla projet kárka se zeleninou. Muž Finna oslovil angličtinou se silným přízvukem: „Máte díru v saku, pane. Moc velkou. Ano, bohužel. Chtěl byste, abych vám to zašil?“

„Nemůžu si jen tak sundat sako a dát vám ho,“ namítl Finn. Gentlemani si přece nesvlékají saka na veřejnosti!

„Ne, samozřejmě že ne, pane. Pojďte se mnou sem, do vchodu. Teď sundejte sako. Hned opravím.“ Jako kouzelník vytáhl ze zdánlivě bezedné kapsy špulku nití, jehlu a nůžtičky. Ani ne za minutku trhlinu zašil. „Hotovo,“ prohlásil. „Sako jako nové.“

„Odkud jste?“ zeptal se ohromený Finn.

„Hned tady odsud, ze Salem Street, pane.“

„Ve staré vlasti vás to řemeslo dobře naučili.“

„Já jsem ve své zemi nebyl krejčí, pane. To byl můj, jak říkáte, relax.“

Finn se domníval, že Schumann má manželku, která mu se šitím pomáhá. Nikdy se nezmínil, zda má či nemá děti. Ta žena však zmizela a u šicího stroje ji nahradila nějaká jiná. Po nějaké době se ztratila zase ta a přišla další.

„Všechno v pořádku, Schumanne?“ zeptal se Finn krejčího, když konečně přišel na řadu.

„Úplně,“ odpověděl Schumann. „Díky za optání.“

Finn pohlédl na novou dívku, která seděla za stolem a něco stehovala. „Odkud je berete?“ usmál se na krejčího. Je snad Schumann nějaký starý kozel?

„Pocházejí z mé vlasti,“ nedal se krejčí nachytat.

Finn se znovu usmál. „Na to jsem se tak úplně neptal, ale budiž. Poslyšte, mám na vás otázku.“

„A já vás chci o něco poprosit,“ řekl Schumann. „Ale nejdřív vy.“

„Už se na to hodlám zeptat několik posledních měsíců,“ začal Finn a jakoby nic ťukal prsty do pultu. „Prohlížel jsem týdenní byznys a přitom jsem si všiml podivných pohybů na vašem obchodním účtu.“

„Podivných?“

„Ano. Vybíráte si peníze.“

„A to řediteli banky přijde podivné?“ zeptal se Schumann. „Když si lidi vybírají vlastní peníze z vlastního účtu? Jaké pohyby na účtu připadají bankéřům normální?“ V očích mu šibalsky zajiskřilo.

Finn nepřestával bubnovat prsty. „Podivné je na tom to, že zatímco vy si peníze vybíráte, všichni ostatní je ukládají.“

Krejčí pokrčil rameny.

„Proč ty peníze vybíráte, Schumanne?“ otázal se Finn. „Ekonomika vzkvétá. Víte něco, co já nevím? Můžete mi to povědět. Jsem něco jako váš finanční doktor.“

„Velmi dobře. Tak já jsem jako doktor vašeho oblečení.“ Schumann se na Finna taky usmál, hladil si bradku a zamyšleně mladšího muže pozoroval. „Nemám vám co povědět. Na účtech mi pořád zbyly nějaké peníze, ne?“

„Deset procent z toho, co jste tam měl na jaře. Proč jste si vyzdvihl devadesát procent svých úspor?“

Schumann se naklonil nad pult a ztišil hlas. „Protože, Finne, ceny nití šly nahoru.“

Finn mlčel a zvažoval informaci.

„Nitě,“ opakoval Schumann. „Jejich cena šla nahoru.“

„Jo, já jsem vás slyšel. Takže?“

„To je pro krejčího velmi důležité. Nitě, chápete. Zásadní pro můj byznys.“

„A co U. S. Steel? Tahle ocelářská firma není pro váš byznys zásadní?“

„Je, pane! Jehly jsou pro mě taky ohromně důležité. Ocel šla taky nahoru.“

„Nemáte asi na mysli cenu ocelářských akcií,“ podotkl Finn. „Mluvíte o skutečné oceli?“

„No, asi obojí,“ řekl Schumann. „Ale větší starosti mi dělá cena skutečné oceli.“

Finn si popotáhl rukávy saka. „Nemyslel byste si, že zvyšující se ceny jsou špatná věc, kdybyste investoval do společnosti, která vyrábí ocel na vaše jehly, jak už vám celé dlouhé roky radím.“

„Počkejme, jak tenhle rok pro ocel dopadne, a pak si o tom můžeme znovu promluvit.“

Finn stále dumal o tom, co mu krejčí pověděl. „Jestli šly ceny nití nahoru, tak zvyšte své ceny, aby vám pokryly vyšší náklady.“

„To nemůžu.“

„Proč ne?“

„Ztratím zákazníky. Mzdy nestouply.“

„Ano, ale ceny uhlí a benzinu taky nestouply,“ namítl Finn. „Ani nájmy, ani daně se nezvýšily.“

„Ne, Finne. Jenom nitě,“ opakoval Schumann. „A jejich cena šla nahoru, protože Coats and Clark jich vyrábějí míň. Proč je to tak?“

„To není možné,“ zamračil se Finn. „Schumanne, pro lásku boží, přestaňte mluvit v hádankách.“

„Vy jste se zeptal. A já vám odpovídám.“

„Musela být špatná úroda bavlny.“

„Ne, byla rekordní sklizeň,“ odpověděl krejčí. „Po tři roky za sebou.“

„Třeba se rozbily stavy.“

Schumann zavrtěl hlavou. „Nic se nerozbilo. Sklizeň byla výborná, nic se nerozbilo. Coats and Clark prostě mají příliš mnoho zboží na skladě.“

„Tak tady máte odpověď. Vyrábějí příliš mnoho nití.“

„Ne,“ zašeptal krejčí důrazně. „Lidi přestali kupovat nitě.“

Finn se opět zamračil. „Pokud je tomu tak, pak by ceny nití měly jít dolů, aby firma zbavila toho nadbytku.“

Rozrušený Schumann bouchl do pultu. „Přesně!“ vykřikl. „Ceny měly klesnout. A přece – místo toho šly nahoru.“ Zdálo se, že krejčí je rozčilený, ale napůl spokojený. „Proto si vybírám peníze. Když se kolem mě dějou podivné věci, chovám se jako strážce majáku. „Starám se o své lodě na moři.“ Zarazil se, pohlédl na mlčenlivou dívku u šicího stroje a zakašlal do kapesníku, aby zakryl úzkost.

„A teď máte všechny své lodě pod matrací,“ podotkl Finn. „A já si myslel, že ode mě utíkáte. Že si převádíte peníze někam jinam.“

„To nikdy, pane. Ale snad byste se mnou mohl na okamžik vyjít ven?“

„Ven?“

„Jen na okamžik.“

Tohle bylo naprosto nečekané. Schumann nikdy Finna nežádal, aby s ním šel ven. Nyní však pověsil na dveře ceduli oznamující, že se vrátí za pět minut, vzal mladšího muže za loket a odvedl ho na ulici.

„Potřebuju vás požádat o velkou laskavost, Finne.“

„Chcete, abych vám půjčil peníze a vy si mohl koupit větší matraci?“

Schumann se však neusmál, neošíval se, a rovnou řekl: „Zaměstnal byste prosím tu dívku z mého obchodu? Musím jí co nejdřív najít nějaké místo.“

Tohle Finn nečekal. Na okamžik byl tak ohromený, že nemohl mluvit. Pak vykoktal: „Chcete po mně – co – chcete – abych já – najal tu dívku, co u vás šije? Ale Schumanne, já nepotřebuju, aby u mě doma někdo šil.“

„To je dobře,“ pokývl krejčí. „Protože ona nedovede přišít ani knoflík.“

„Tak proto se jí snažíte zbavit?“

„Já se jí nechci zbavit,“ odpověděl Schumann nervózně. „Právě naopak. „Snažím se jí najít dobré místo. Ale mám také nějaké další, kteří potřebují moji pomoc. Nejsem schopný jim najít vhodné zaměstnání. Nate jich přivezl příliš mnoho. Přestože loď ztroskotala a někteří z nich zemřeli. Někteří sice ubyli, ale přesto jich je příliš mnoho.“

„Ehm… kdo je Nate?“

„To je ten nejmíň důležitý detail, Finne.“

„Jaká loď?“

„To taky není podstatné.“

„Proč ta loď ztroskotala?“

„Proč lodě ztroskotávají, Finne? Smůla? Zlá vůle? Temná znamení?“

Finnovi se z té smršti zarážejících informací točila hlava. „A kdo vlastně je ta dívka?“

„No, konečně někam směřujeme,“ pokývl Schumann. „Je někdo, kdo potřebuje mou pomoc.“ Na okamžik se odmlčel. „A vaši.“

„To je ten pravý důvod, proč si vybíráte peníze z účtu?“

„Abych mohl dělat co? Ne.“ Zakašlal. „Ačkoli Nate teď musí najít novou loď.“

„Protože jeho loď ztroskotala?“

„Přesně tak!“ Schumann se zamračil. „Nebo to snad myslíte ironicky?“

„Přesně tak.“ Zcela omráčený Finn si prohrábl vlasy. „Co mám dělat s imigrantkou, která nemluví anglicky? Jak mi může pomoct?“

„Neřekl jsem, že vůbec nemluví anglicky,“ opravil ho Schumann. „Je na jazyky moc šikovná a rychle se učí. Zvládne všechno s výjimkou šití. Mluví ukrajinsky, rumunsky, polsky. I rusky.“ Poslední slovo vyslovil tak, jako by si odplivl.

„Mít doma polyglotku není tak velká pomoc, jak si představujete, ačkoli mluví i rumunsky.“

„Naučí se, to vás ujišťuju. A je to jen ona.“

„A kdo jiný by to mohl být?“

„Mohla to být celá rodina. Mohl s ní být ještě nějaký člověk.“ Vypadal naprosto zničeně, když to říkal.

Finn od něj ucouvl, jako by ho porazila obrovitost věcí, které nechápal. „To ale není laskavost, o co mě žádáte, Schumanne.“

„To já vím, Finne,“ pokývl krejčí. „Prosím vás vlastně o akt milosrdenství, pomoc člověku v nesnázích.“ Přitiskl si pěsti na srdce a prosebně hleděl Finnovi do očí. „Není to jako půjčení peněz nebo napsání dopisu. Tohle je mnohem větší věc. To chápu. Ale ona je pro mě velice důležitá. Vím, že u vás a vaší rodiny bude v bezpečí. A nezapomenu vám to. Nikdy vám to nezapomenu.“

Finnovi se motala hlava. „Kdo je Nate?“

„Mladý muž, který si myslí, že všechno ví, a který neposlouchá. Mám vážné problémy, Finne. Nechci po vás, abyste mi pomáhal se všemi. Jenom s tímhle jedním.“

„Schumanne, co bude ta žena v mém domě dělat?“

„Může vaší manželce pomáhat s dětmi. Nepovídejte, že vaše manželka občas nepotřebuje pomoc.“

Finn zamrkal. „Máme guvernantku.“

„Může uklízet.“

„Máme hospodyni. A služku. Dvě služky.“

„Může vařit. I když po pravdě řečeno nevím, jestli umí vařit.“

„Máme kuchaře. A pomocnici v kuchyni.“

„Možná pro vás může pracovat v bance?“

„Možná pro mě může pracovat v bance?“ opakoval Finn nevěřícně.

„Proč ne? Bude dělat všechno, co potřebujete. Umí řídit, může doručovat dokumenty. Tedy – vlastně nevím, jestli umí řídit. Ale umí jezdit na koni.“

„Jistě,“ přikývl Finn. „A tady máme zádrhel. Banka nedoručuje papíry po jezdci na koni.“ Přimhouřil oči, protože mu to začalo docházet. „Jenomže vy po mně nechcete, abych jí jen dal práci. Chcete po mně, abych ji vzal domů a ona u nás bydlela.“

„Ano,“ zašeptal krejčí chvějícími se rty. „Ale jenom ji. Ne celou rodinu. Ne dalšího člověka.“ Vypadal, že se každou chvíli rozpláče.

Finn přešlapoval. Věděl, jak těžké je pro hrdého člověka prosit někoho o laskavost. Bylo už dávno, co on sám někoho o něco žádal. V jeho životě jsou obrovské předěly.

„Kdy potřebujete, abych to udělal?“ zeptal se odevzdaným hlasem. Ještě to nedořekl, a už ta mladá žena vyšla z obchodu a postavila se vedle něj. Všichni tři se obezřetně rozhlíželi po Salem Street.

Finn pozoroval, jak se ti dva loučí a Schumann ji objímá tak zoufale, jako by jeden z nich odcházel do války. Ramena se mu třásla. Mladá žena vypadala, že nic necítí, hladila starého muže po zádech, ale její výraz říkal ty bláhová duše, kdybys jen znal všechny ty věci, které je zapotřebí oplakávat. Krejčí si otřel obličej, smetl jí nit z tváře a řekl jí něco cizím jazykem. Finn pochopil, že to znamená něco jako: „Hlavu vzhůru. Teď už jsi v Americe.“

Co to jen provedl? Co řekne Vanesse? A jejich rodinám, které sedí v jeho bujné zahradě, odpočívají a čekají, až se Finn vrátí domů. Bylo téměř nepřijatelné, že někdo z rodiny Evansových překročil tu nepřekročitelnou hranici, zamířil do té páchnoucí čtvereční míle, do zdí obehnaného irsko-italsko-židovského ghetta jménem Severní konec, a vešel do brlohu židovského uprchlíka vyzvednout své obleky a manželčiny šaty. To dělaly služky. Služebnictvo! Jeho starý přítel z Harvardu John Collins by určitě nezapomněl na říkanku, kterou jeho otec-básník napsal přesně o tomhle: „Tohle byl ten starý Boston, dobrý a stálý, kde stoly se pod fazolemi a treskou prohýbaly, kde Lowel mluvil pouze s Cabottem a Cabott – ten zas s Bohem jen.“ Evansovi ani Adamsovi nepřiváděli domů čerstvé uprchlíky, sotva dýchající, vychrtlé, bledé, v čistých, ale odporných šatech, jen kost a kůže, nic než oči a ústa.

A právě tohle se Finn chystá udělat. Vůbec si to nepromyslel. Jenomže…

Byla jako bez života, utrápená, s očima barvy bostonského přístavu za bouře, jako nepopsatelná zelená břidlice. Kolem hlavy měla ovinutý vínově červený šátek, nad výrazným čelem zavázaný na velký uzel. „Jak se vůbec jmenuješ?“ zeptal se a nebyl schopný z hlasu vytěsnit povzdech, protože nečekal jinou odpověď než možná jakési hrdelní zaskřehotání.

Mladá žena k němu však zdvihla žulový pohled, napřímila páteř a s hrdostí starosvětského majestátního rodu prohlásila hlubokým, silným, neženským altem: „Isabelle Martyn Lazarová.“ Rty se jí maličko chvěly.

Stáli čelem proti sobě.

„Já jsem Finn,“ řekl.

6

Lucas

Navzdory hezkému a uhlazenému vzhledu a podvečernímu milimetrovému strništi – ačkoli možná kvůli němu, navzdory už trochu rozježeným, ráno nejspíš dozadu sčesaným špinavě blonďatým vlasům – i když možná kvůli nim, šel Isabelle tenhle velký, pěkně oblečený muž, který se uvolil vzít ji k nim domů, tak nějak proti srsti. Mělo to dva důvody. Jedním byl jeho oblek. Nanejvýš nepříjemně jí to připomínalo jiné lidi v jejím životě, kteří nosili obleky, i když ne tak nažehlené a dokonalé jako tenhle.

Hlavním důvodem však bylo, jak zdráhavě se tenhleten Finn uvolil udělat Schumannovi laskavost. Isabelle moc anglicky neuměla, ale rozuměla lidské povaze, takže věděla, že byla vnucena očividně neochotnému člověku, který si nechtěl nechat někoho vnutit. Tohle byl nanejvýš nepříznivý začátek jejího nového života.

Procházeli cizími ulicemi cizího města. Kolem bylo bahno, prach a rámus. Cítila se nepříjemně, dokud nepřešli do jiné části města, kde bylo náhle méně lidí a rostly tam stromy. Netušila, proč má muž vedle ní takové problémy s chůzí. Připadalo jí, že je relativně mladý, přibližně jejího věku, ale pohyboval se pomaleji než chromí sedmdesátiletí lidé v Ispasu. Snažila se zvolnit, aby se mu přizpůsobila, ale čím šla pomaleji, tím pomaleji kráčel i on! Má to snad být nějaké zcestné pravidlo zdejšího gentlemanského chování? Na Ukrajině muži chodili, jako kdyby pospíchali k požáru, a na ženy vedle sebe se vykašlali.

Isabelle uvažovala o Američanových svízelích s obyčejnou činností, jako je chůze, a on na ni zatím mluvil jazykem stejně cizím jako tohle město. Některým slovům rozuměla. Ne auto. Ne parkovat. Pěšky. Možná se jí omlouvá, že jdou pěšky a nejedou autem? Ráda by mu řekla, že v životě v žádném autě neseděla, takže není proč se omlouvat.

Přicházeli k rozlehlému parku na kopci, když vtom se k nim přiblížil muž. Finn vzal Isabelle za loket a pokusil se projít kolem něj. Jenže to ten člověk nedopustil. Byl hezký – a opilý. Isabelle to z jeho dechu cítila na dva metry. Snažil se dát s Finnem do hovoru, plácal ho po zádech, žadonil. Finn skoro nereagoval. „Lucasi,“ opakoval stále dokola. „Lucasi, nech toho.“

Muž jménem Lucas se dopotácel k Isabelle, natáhl k ní ruku a uklonil se – napůl posměšně, napůl koketně, ale hlavně opile. „Jmenuju se Lucas,“ prohlásil. „A jak se jmenujete vy, slečinko?“

„Já se jmenuju,“ zdůraznila zájmeno Isabelle, „Isabelle Martyn Lazarová.“

Lucas se sklonil a políbil jí ruku. „Je mi potěšením se s vámi seznámit, Isabelle,“ řekl a protáhl její jméno tak, jak to nikdy předtím neslyšela. Ííízabel.

„Tak dost,“ prohlásil Finn a táhl Isabelle pryč.

Když už zůstal za nimi, Finn řekl: „To není nikdo. Nedělej si s ním starosti.“

Isabelle se maličko ušklíbla. Jako by byl tenhle ožralý hlupák na seznamu věcí, s nimiž si potřebuje dělat starosti.

Jedno však věděla – Finn lhal. Lucas nebyl nikdo. Když Finna o něco prosil, měl na tváři důvěrný, ubožácký, omluvný výraz. A když se ho Finn snažil ignorovat, vrhl na něj pohled plný nepřátelství a ublíženosti.

7

Farma v Hamptonu

Finn dorazil domů neomluvitelně pozdě a zjistil, že jeho i Vanessini rodiče si hoví na terase plné kvetoucích rostlin v květináčích a pijí mátové koktejly bez alkoholu.

„Finne, kde jsi byl?“ vykřikl Walter Adams, Finnův tchán a napůl penzionovaný prezident banky, kterou Finn řídil. Jeho manželka Lucy seděla na křesle se sklenicí hroznové šťávy v ruce a uštěpačně se na zetě usmívala. Byla to vážně zatracená hroznová šťáva, bohužel ne eufemismus pro víno.

„Rád tam mám všechno pod kontrolou, vždyť to víš.“ Finn se nervózně usmál.

„Walter je přehnaně netrpělivý, Esmonde,“ poznamenala Lucy, celá v béžovém. Zdála se být dokonalá, ale měla v povaze cosi krutého. Jako jediná trvala na tom, že bude Finna oslovovat jeho druhým křestním jménem. Jmenoval se Finn Esmond Evans. Podala mu sklenici sodovky a on ji vypil naráz jako nějaký venkovský balík, takovou měl žízeň. Když vešel, hovořilo se právě o derogaci, jako obvykle. Derogace a burza, už asi deset let nikdo o ničem jiném nemluvil.

„Vanessa je ještě dole?“ zeptal se. „Dobrý den, matko.“

„Nazdar, miláčku, a ne, ještě jsme ji neviděli,“ řekla Olivia, sedící pod velkým slunečníkem s citronádou a knihou v rukou.

Jeho otec Earl Evans seděl vedle ní a četl noviny. „Nazdar, synu, v bance je všechno tip ťop?“ Ani nevykoukl zpoza novin.

„Dobrý den, všechno tip i ťop.“

„Waltře, promluvíš si s Esmondem o žádosti Johna Reada,“ ozvala se Lucy, „nebo budeš čekat donekonečna?“

„Donekonečna ne, Lucy, jen to probereme až po večeři,“ odpověděl manželce Walter.

Finn, plný úzkosti, se otočil čelem k domu. Před chvílí zavedl Isabelle do salonu a požádal ji, aby tam počkala, než bude mít možnost informovat svou manželku o předem neprojednané, nově najaté pomocnici v domácnosti. Viděl však, že Vanessa stále není připravená.

„Finne, sedni si, odpočiň nohám,“ řekl mu Walter. „Chci si s tebou promluvit.“

„Počkáme radši po večeři, Waltře,“ navrhl Finn. „Musím…“

„John Reade potřebuje víc peněz, aby mohl dokončit tu rekonstrukci farmy v Hamptonu,“ vyhrkla Lucy.

„Díky, Lucy,“ zamumlal Walter. „A říkáš to nesprávně. Nechce tu farmu renovovat, chce ji prodat. Našel nějakého motivovaného kupce, takže tu jde o čas. Potřebuje to tam nějaké finální úpravy.“

Finn zdvihl obočí. Termín „finální úpravy“ se obvykle pojil s dolarovou sumou. Někdy značnou sumou. „A copak je to za farmu, Waltře?“ zeptal se a stále si nesedal.

„Přesně tak, milý hochu, dokonce i my jsme na ni úplně zapomněli,“ prohlásila Lucy. „Myslím, že za celých třiatřicet let, co jsme svoji, jsme tam nebyli ani jednou.“

„Patřila mému otci,“ řekl Walter, jako by už nebylo třeba dalšího vysvětlení. „A otci mého otce. A předtím otci otce mého otce. John Reade je můj dobrý přítel a potřebujeme mu navýšit kredit na stavební půjčce, který pokryje tohle a taky pár dalších projektů, na kterých se s ním podílím. To můžeš zařídit, ne? Možná v rámci programu na rozvoj podnikání?“

„O té farmě v Hamptonu a Johnu Readovi teď slyším poprvé. Taky je pro mě novinkou, že potřebuje vyšší půjčku,“ potřásl Finn hlavou. „Promluvíme si o tom po večeři, ano? Musím teď…“

„Nedělej si s tím těžkou hlavu,“ mávl Walter rukou. „Jak jsem řekl, John chce do té půjčky zahrnout pár našich společných podniků, máme rozjeté čtyři, nebo možná pět dalších věcí. Potřebuje další tři miliony dolarů.“

Finn hvízdl. Nehorázná suma ho přiměla v rozhovoru pokračovat. „Jak moc velké opravy potřebuje tahle nemovitost, o níž jsem nikdy neslyšel, Waltře?“

„Jen nějaké finální úpravy, jak už jsem ti povídal. Trošku nalakovat, pár nových klik.“

„Kliky za tři miliony dolarů?“ podivil se Finn. Málem se neudržel a řekl teda to je docela dost zasranejch klik. „Jsou snad z pravého zlata jako ty v Louvru?“

„Většina těch peněz je na další výstavby v Amesbury a Newburyportu. Je to zastřešovací půjčka, to je vše.“

Finn se zatvářil vyhýbavě a pokrčil rameny. „Trh s nemovitostmi teď trochu klesá.“

„Máme kupce! Je to hotová věc.“

„Jsem zvědavý na ty ostatní projekty. Tak v pondělí, ano?“

Naštěstí francouzskými dveřmi konečně vcházela na terasu Vanessa, jako vždy ztělesněná klidná elegance, načesaná, vybraně oblečená, usměvavá – a ani trochu nespěchala.

„Vanesso, tady jsi, drahoušku můj. Vypadáš ohromně!“ prohlásila Lucy. „Už na tebe čekáme.“

„Já vím, měla…,“ řekla Vanessa a Finn byl zvědavý, jestli má připravené nějaké dokončení té věty. Lucy dceři usnadnila problém s vysvětlováním a podala jí podnos s jednohubkami.

Finn políbil manželku na tvář a vzal jí tác z ruky. „Ahoj miláčku. Ne, ne, nesedej si, pojď se mnou na moment dovnitř. Musím ti něco ukázat.“

Vešli do domu, ale než stačil něco říct, zeptala se Vanessa: „Kde jsi byl? Jdeš hrozně pozdě. Byl jsi zase s tím příšerným Lucasem a pili jste?“ Stoupla si na špičky a čichla si k jeho dechu.

„Ne, Vanesso, řekl jsem ti přece, že už se s ním nevídám.“ Rozhodl se vynechat dnešní náhodné setkání na Boston Common, kde si na něj Lucas často počíhal. „Vyzvedl jsem ti ty šaty od Schumanna. A mám dobré zprávy,“ usmál se, ale tělo mu mravenčilo nervozitou. „Obstaral jsem ti další pomoc do domu.“

„Jsem v pořádku, drahoušku. Mám veškerou pomoc, jakou potřebuju.“ Pokusila se ho vzít za ruku.

„Vyslechni mě.“ Stáli spolu ve ztemnělé hale těsně za francouzskými dveřmi. „Myslím, že by se přece jen mohla hodit nějaká výpomoc. Co tomu říkáš?“

„Jsem v pohodě, všichni jsme v pohodě.“ Přes tvář jí přelétl stín. „Co tím myslíš, žes mi obstaral nějakou výpomoc? Chceš tím říct, že se o tom teď jenom tak nebavíme?“

„Pojď se mnou, Vanesso,“ požádal a vzal manželku za ruku. „Chci tě s někým seznámit.“

8

Lavél

Vanessa nevěřícně zírala, když k ní manžel přistrčil mladou ženu v ubohých hadrech a škaredých mužských botách, se zašedlým a tuctovým obličejem pod tmavočerveným turbanem, uvázaným na hlavě. Přicházela ze světa, který Vanessa nikdy neviděla. Nepoznala, jestli ta žena je, nebo mohla by být hezká, a bylo jí to jedno. Byla naprosto v šoku, že se v jejím domě objevila taková křehká, vystrašená bytost.

„Tohle je Isabelle,“ řekl Finn. „Isabelle, seznam se s mou manželkou Vanessou.“ Řekl to s úsměvem na tváři, jako by představoval jednu svou dobrou přítelkyni druhé!

Vanessa stála jako solný sloup, neschopna slova.

Po chvíli se konečně vzpamatovala, vrhla na manžela zlostný pohled a řekla: „Těší mě.“

Žena ji dokonale napodobila. Drsným hlasem se slovanským přízvukem po ní opakovala: „Těší mě.“ Rozzlobený pohled na jejího muže však vynechala.

„Odkud jsi… Isabelle, že?“

„Isabelle Martyn Lazarová,“ prohlásila žena a hlavu přitom držela zpříma a narovnala hubená ramena. „Z Ukrajina.“

„Z Ukrajiny, říkáme v Americe,“ opravila ji Vanessa.

Po neznatelném zaváhání Isabelle řekla: Ukrajiny, říkáme. Její slova zněla jako přesná imitace Vanessina sopránu.

„Ty mluvíš anglicky?“ podivila se Vanessa a zatvářila se zmateně.

„Já teď mluvím anglicky, ne?“ Cizí přízvuk a drsný hlas byly zpátky.

„Omluvíš nás, prosím?“

V hale se Vanessa prudce otočila k manželovi a se zkřivenou tváří vyhrkla: „Finne, to ne!“

„Vanesso, lituju, miláčku.“ Stiskl jí ramena. „Neměl jsem čas si to rozmyslet. Schumann mě zaskočil. Požádal mě o laskavost a prosil, abych ji najal. Nemohl jsem říct ne.“

„Teď říkám ne já. Odveď ji nazpátek. Prosím.“

„Poslyš, dejme jí šanci tak na měsíc nebo dva. Je to pár rukou navíc, a to se nám vždycky může hodit, že ano?“

„Finne!“

„Zlatíčko, zrovna tuhle jsi říkala, že máš pocit, že je toho na tebe trochu moc.“ Přejel ji pohledem. „A nemůžu si pomoct, vidím, že ses skoro nepřipravila na večer s rodinou.“

„Jsem naprosto připravená,“ namítla. „A tys tu taky nebyl.“

„Byl jsem v práci. A pak šel přes celé město. Ale tys byla tady. A pořád ještě nejsi hotová…“

„Jsem zcela připravená.“

„Vypadáš nádherně,“ pokývl. „O tom není pochyb. Ale sponky ve vlasech tam máš od rána. Nejsi skoro namalovaná…“

„Mám neutrální make-up, vhodný pro letní večer.“

„Jenomže jenom na jednom oku, miláčku. Zapomněla sis neutrálně namalovat to druhé nádherné oko,“ usmál se.

„Co to má s tím vším ostatním společného?“

„Ta nová síla ti třeba může pomoct, abys všechno nemusela dělat v takovém chvatu. Mohla by holčičky nachystat, pohrát si s nimi, vzít je do parku, a tak podobně.“

Vanessa zamrkala. „Na to máme Edith, děkuju mockrát.“

„Edith už není tak mladá, jak bývala. Má potíže se schody a těžko zvládá orientaci na podestách. Nerada chodí do kopce a z kopce. Junie mi říkala, že minulý týden vůbec nebyly v parku! Je přece léto, drahoušku, nejlepší doba v Bostonu. A přesto ho holky tráví zavřené v domě.“

„Finne, máme přece terasu a zahradu a – ale proč ti to vlastně povídám, tady nejde o holky nebo o park!“

„Ne?“

„Přivedl jsi do našeho domu cizí ženskou, která tu má bydlet, a vůbec jsi se mnou o tom předem nepromluvil!“

„Mluvím s tebou teď.“

„To je pouhá formalita, Finne.“

Finn jí vážně pohlédl do tváře. Ten výraz Vanessa dobře znala. Teď ji bude neúnavně a trpělivě přesvědčovat. Klidně, dobromyslně, s promyšlenými argumenty bude trvat na svém, dokud Vanessa nepřijme to, oč ji žádá. Třetí dítě? Jasně. Tulačka z cizí země? Rozhodně.

Rázně se vrátila do salonu. „Jak ses sem dostala, Isabelle?“

„My šli,“ odpověděla. „My šli od Schumann.“

„Odkud jsi přišla?“

„Schumann,“ opakovala Isabelle.

„Prokristapána! Proč mě nemůžeš pochopit? Máš přistěhovalecké povolení, abys mohla žít v Americe, abys tu mohla pracovat? Finne, můžeš mi pomoct? Můžeš jí nějak vysvětlit, na co se jí ptám?“

„Naše loď troskotal v noci,“ řekla Isabelle. „Velká bouže. Mnoho lidi mrtví. Já ne.“ Neřekla to však tak, jako by to pro ni bylo požehnání. Vyslovila to, jako by to bylo prokletí.

„Jaká loď?“

„Neznám jméno loď.“

„Tvoje loď ztroskotala?“

„Ano, loď rozbila u Lavélu.“

Finn se do toho vložil. „Vzpomínám si, že jsem asi před měsícem četl cosi o nehodě obchodní lodi na východním konci bostonského přístavu. Narazila tam na nějaké skály a šla ke dnu. Pravděpodobně mluví o tomhle.“

„Proč by byla na obchodní lodi?“ obrátila se k Isabelle. „Proč jsi byla na obchodní lodi?“

„Nevím, co je obchodní. Moje loď rozbila.“

„To mě velice mrzí,“ prohlásila Vanessa. „To ale není naše vina, že? Nejsme přece zodpovědní za ztroskotanou loď, že ne? Neodpověděla jsi mi na žádnou z mých dalších otázek. Odpověděla jsi mi však na něco, na co jsem se tě neptala.“

„Chci žíct, ale vážně neznám jméno loď,“ prohlásila Isabelle.

Vanessa se otočila na patě a naštvaně vyšla z místnosti. Finn ji následoval.

9

Truro

Finn si s hanbou uvědomil, že Isabelle nejspíš vycítila nevraživost jeho manželky. Bylo těžké si toho nevšimnout. Celou situaci nezvládl. Řádně Vanessu nepřipravil na to, co ji čeká – nemohl ji připravit, ale o to tolik nešlo. K oběma ženám se zachoval nezdvořile. Jednu chytil do pasti a druhou urazil.

Poté co Vanessa vztekle vyletěla ven, vrátil se zahanbeně do salonu, kde stála Isabelle a čekala na něj. Nebyla však sama. Přišly k ní Finnovy holčičky a zvědavě k ní vzhlížely. Hleděla na děti s výrazem, který nedokázal rozluštit. V jejích očích bylo cosi bezedného.

„Kdo to je, tatínku?“

„To je Isabelle,“ odpověděl. „Bude u nás nějakou dobu bydlet. Bude pomáhat Wickerovi v kuchyni a taky Lorettě a Marthe a Edith, a někdy taky mamince. Tohle jsou moje děti,“ řekl Isabelle. „Mae a Junie.“

„Jak moc roků?“ zeptala se Isabelle těžkopádnou angličtinou.

„Kolik jim je let? Mae je sedm a Junie šest.“

Isabelle stála nehybně a dívala se na ně. „Oni miminka,“ zašeptala.

„My nejsme mimina, to ty jsi mimino,“ rozhořčila se Junie.

„Junie! Jak se to chováš?“

„Promiň, tati.“

„Mně se neomlouvej.“

„Promiň, Isabelle.“

Ta pronesla něco ukrajinsky. Znělo to jako sonečka.

Děvčata začala bombardovat Isabelle otázkami. Finn jim musel vysvětlit jazykovou barieru. „Ale až vás vezme do parku, třeba ji můžete učit trochu anglicky?“

„Můžeme být její učitelky!“ pronesla Mae potěšeně.

„Přesně tak,“ přikývl Finn. A Isabelle ujistil: „Nedělej si starosti. Všechno bude v pořádku.“

Isabelle zamrkala a vyděšený pohled v jejích očích ztemněl. „Nedělej si starosti,“ opakovala. „Všechno bude v pořádku.“

S dcerkami v patách zavedl Finn Isabelle dolů do kuchyně a požádal Wickera, aby jí dal něco k jídlu, a pak poprosil hospodyni Marthu, aby jí v patře pro služebnictvo připravila pokoj.

„Nikdy jsem o tom Lavélu neslyšel,“ řekl Isabelle a chystal se jít na terasu za zbytkem rodiny. „A znám všechny ostrovy v přístavu.“

„Lavél,“ opakovala Isabelle. „Dvě světla stejný.“

„Dva majáky…“ Pousmál se. „Myslíš ostrov Lovell.“

„Ne, Lavél,“ prohlásila neústupně Isabelle. „Vím, kde já troskotala.“

„Vyslovuje se to Lavl,“ opravil ji Finn.

„Vyslovuje Lavél,“ trvala na svém.

Venku na něj čekala kanonáda otázek.

„Co se tu děje, Esmonde?“ chtěla vědět Lucy. „Vanessa mi pověděla, že jsi přivedl domů nějakou ženskou.“

„Není to ženská…“

„Cože, není to žena?“ podivila se Vanessa.

„Přesně řečeno ano, ale… nepřivedl jsem domů nějakou ženskou. Přivedl jsem domů pracovní sílu.“

„Nepotřebuješ ji,“ namítla Lucy. „Vanessa přece zvládá celou domácnost výborně.“

„To rozhodně,“ pokývl Finn. „Ale i dokonalé manželky potřebují jednou za čas pomoc.“ Nepohlédl na Vanessu a ta nehnula ani brvou.

„Jenomže nemluví vůbec anglicky?“ řekl Walter.

Finn pokrčil rameny s předstíranou nenuceností.

„Je prý z Ukrajiny?“ vyptávala se dál Lucy. „Jak se sem pro všechno na světě dostala? Má s sebou svou rodinu?“

„To nevím.“

„Rád bych věděl, jestli bych jí mohl položit pár otázek,“ napadlo Waltera. „Banka National Shawmut půjčuje desítky milionů dolarů Sovětskému svazu. Hrozně rád bych věděl, jak to tam vypadá.“

„Waltře, pochybuju, že ti bude schopna pomoci s takovým typem geopolitických informací,“ podotkl Finn. „Pokud ovšem neumíš ukrajinsky.“

„Umí číst a psát?“

„Chodila vůbec do školy?“

„Odkud přesně je?“ zajímal se dál Walter. „Ta oblast je většinou zemědělská. Je z města, třeba z Kyjeva?“

Finn na otázky neodpověděl, pouze rozpřáhl ruce a pokrčil rameny.

„No, tak ji sem přiveď, abychom se jí mohli zeptat.“

„Víte co,“ prohlásil Finn mírně, „nejdřív ji necháme, aby se zabydlela, než na ni pustíme inkvizici.“

„To není žádná inkvizice,“ prohlásil Walter popuzeně. „Jsme jen zvědaví.“

„Ovšemže jsme, tatínku,“ řekla Vanessa. „Například já jsem zvědavá, jak mi němá osoba, která nemluví anglicky a nerozumí nejjednodušším pokynům, bude pomáhat v domě a s našimi dětmi.“

„No, nevím,“ namítl Finn podrážděným hlasem, protože už začínal ztrácet trpělivost. „Může němá osoba loupat brambory? Krájet cibuli? Mýt podlahu? Plít zahradu? Vzít děti do parku? Máme velký dům a v něm je spousta práce. Jsem si jistý, že ji můžeš nějak zaměstnat.“ Tentokrát se nepokoušel zakrýt, že je naštvaný. „Jestli máš skutečně pocit, že ti tady nemůže nijak pomoct, vezmu ji do banky a dám jí nějakou práci tam.“

„Nebuď směšný,“ okřikl ho Walter.

„Nebuď směšný,“ opakovala Vanessa jako ozvěna, ale hlas se jí chvěl.

Vložila se do toho Finnova matka Olivia. „Nechte Finna na pokoji,“ prohlásila. „Požádal ho o laskavost dobrý člověk, který jemu i Vanesse celých deset let šije oblečení. Můj syn má naštěstí možnost mu vyhovět. Přítel byl v nouzi, tahle žena byla v nouzi a Finn jim vyšel vstříc. Děje se tu jenom dobro, nikomu se neubližuje. Proč se chováte, jako kdyby rozpoutal válku?“

„Olivie, máš naprostou pravdu,“ přikývl Earl. „Je správné pomáhat lidem v nouzi, když je to možné. Je to dobročinnost.“

„Děkuju ti, drahoušku,“ usmála se na něj Olivia. „Ve skutečnosti to však spirituálně povznáší obě strany – jak dárce, tak i obdarovaného.“

Proč jen měl Finn pocit, že podpora jeho rodičů v sobě skrývá tupé ostří? Byly ty poznámky namířené proti němu? A pokud ano, tak proč?

„Až si tu víc zvykne, synku,“ pokračoval Earl, „rádi bychom se s ní setkali. Nechceme ji vyslýchat, ale pouze ji přivítat do rodiny.“

„Ve vší úctě, Earle,“ oslovila Vanessa svého tchána, „jestli jí budeme platit, a předpokládám, že ano, pak je to služebná. Není součást rodiny.“

„K lidem, s nimiž sdílíme svůj domov, se chováme s běžnou zdvořilostí,“ připomněla jí Olivia, a dokonce i Lucy s ní byla nucena souhlasit. Bostoňané žijící na Beacon Hill se ke svému personálu chovali s maximálním respektem. „A drahoušku,“ dodala Finnova matka, „řekni Isabelle, aby poslouchala rádio a četla noviny. Je to skvělý způsob, jak se naučit cizí jazyk.“

„Budeme muset najít jiný způsob, jak jí to sdělit, Olivie,“ prohlásila Vanessa. „Protože teď nerozumí anglicky ani za mák.“

Našli Isabelle, jak prochází místnostmi jejich domu, dotýká se vypínačů, mramorových krbů a zrcadel, přejíždí konečky prstů po řezaných květinách, keramických vázách, po naleštěném stříbře a klouže dlaněmi po hladkých parketách na podlaze, otvírá a zavírá víko pračky a nakukuje do bubnu. Mae a Junie sledovaly každý její pohyb, chodily za ní s bosýma nohama a napodobovaly ji. Když se něčeho dotkla, sáhly na to také. Když něco přejela dlaní, udělaly to stejně. Isabelle otevírala skříňky a holčičky je hned otevřely po ní.

„Vypínač,“ řekly, když cvakla páčkou vypínače, rozsvítila a zhasla.

„Vypínač,“ opakovala po nich. „Lustr.“ „Lednice.“

Vzala Junie a dala ji do pračky, přímo do prázdného bubnu. „Peru Junie,“ prohlásila.

„Ano prosím, ano!“ smála se Junie.

A Mae, která byla obvykle opatrnější než její sestra, poskakovala vedle nich a kvičela: „Teď já, teď já!“

A Isabelle řekla: „Teď ty. Peru Mae.“

„Proč hladila moje děti dlaněmi úplně stejně, jako se dotýkala pračky?“ prohlásila Vanessa nevrle. „Copak tam, odkud pochází, žádné děti nemají?“

Na víkend vzali Isabelle s sebou na mys Cod, do Trura. Finn řídil zbrusu nový automobil, který si koupil před pouhým týdnem. Byl to Packard Eight, prostorný, luxusní, dokonale propracovaný sedan. Isabelle seděla vzadu s děvčaty a po celé tři hodiny se upřeně dívala z okna a občas opakovala slova, kterými ji Mae a June zaplavovaly.

Truro bylo poklidné městečko s dřevěnými domy, jejichž střechy pokrývaly cedrové šindele, usazené mezi rozlehlými dunami na konci přístavu Outermost. Finnovo víkendové útočiště byl velký bílý dům obklopený bujnou zelení a barevnými květinami. Stál na návrší, z něhož byl rozhled na míle a míle čistých, pustých pláží a bažin zátoky na mysu Cod. Od domu k vodě vedla soukromá cesta s dřevěnými schůdky. Finn dům koupil jako dárek pro svou rodinu, když se v roce 1922 narodila Mae. Všichni tam hrozně rádi trávili letní víkendy a volné dny, možná s výjimkou Vanessy, protože ta byla typická dívka z města. Truro nežilo velkým tempem. Prostě jen existovalo. A to se na něm Finnovi líbilo ze všeho nejvíc.

Pro všechny tu bylo místa dost, dokonce i pro novou příchozí. Isabelle bydlela v místnosti pro kuchařku. Později odpoledne dorazili Adder a Eleanor se svým protivným synem Montym. Adder, malý muž s velkou hlavu, neustále Isabelle sháněl a kladl jí otázky. Pokaždé, když na jeho zavolání přišla, mu odpověděla mlčením, ale to ho odradilo jen na chvíli. Pak se do toho dal znovu a chtěl vědět, jak se dostala do Bostonu, jak dlouho jí to trvalo, odkud loď vyplula, jestli má nějakou rodinu a kde její příbuzní jsou. Isabelle stála jako sloup s kamennou tváří a stále dokola opakovala: „Nerozumim.“

„Máš matku, otce, manžela, děti?“ nedal se odradit Adder a ukazoval na přítomné děti, manžele, matky.

„Nerozumim,“ odpovídala bez mrknutí.

Děvčata poprosila Isabelle, aby s nimi šla k vodě. Vanessa namítla, že nejspíš neumí plavat. „Neleží snad Ukrajina ve vnitrozemí?“

Isabelle zareagovala tím, že došla k vodě, sundala si vysoké kožené boty, v nichž šla i na písečnou pláž, v šatech a šátku na hlavě se brodila vodou a pak po hlavě skočila do moře.

„Možná mají ve vnitrozemské Ukrajině řeky,“ poznamenal Finn. „A taky Černé moře.“

„Možná rozumí víc, než dává najevo,“ napadlo Addera.

„A možná chce, abys ji nechal na pokoji, Addere,“ navrhl Finn.

Dlouho plavala sem a tam a holčičky na ni ze břehu pokřikovaly.

„Jak se asi chce osušit?“ řekl Adder dvojicím, které seděly na verandě, pily broskvovou limonádu a pozorovaly dění na pláži.

„Prosím tě, dones jí ručník, Vanesso,“ požádal Finn. Udělal bych to sám, ale jak by to vypadalo?“

„Ale vždyť je teplo,“ namítla Eleanor. „To bude v pořádku, uschne i tak.“

Stará dobrá Eleanor, vždycky zachrání situaci. Jen co jí sestra řekla, aby to nedělala, Vanessa vyskočila a běžela najít Isabelle hned dva ručníky.

„Má nějaké jiné oblečení?“ zeptal se Adder. „Nejspíš by se měla převléct do něčeho suchého.“

Když Isabelle konečně vyšla z vody, Finn viděl, že jí šátek spadl a hlavu má úplně holou. Museli jí ostříhat vlasy, když procházela imigračním procesem. Posadila se na kládu poblíž vody a Mae s Junie ji hladily po holé hlavě, jako by leštily nábytek, a přitom překvapeně vykřikovaly a vzdychaly.

„Chudák ženská,“ poznamenal Adder. „Má ty dlouhé hadry úplně promočené, až se jí lepí na tělo. Vanesso, dej jí plavky. Bude jí v nich příjemněji.“

„Nebude jí nic z toho, co tu mám. Je moc vysoká.“

„Copak se nedělají plavky pro vysoké lidi?“ podivil se Finn. „A ty neplaveš.“

„Mám to ale v plánu, drahoušku,“ oznámila. „Možná později, jestli bude ještě pořád horko.“

Stále bylo vedro, ale Vanessa si zaplavat nešla.

Vanessa nikdy nechodila plavat. Mluvila o vodě a o hrozném horku, ale nikdy nešla do vody ani s Finnem, ani s dětmi, ani se svou sestrou.

V neděli odpoledne Finn sledoval, jak Isabelle stojí u vody, teď už suché purpurové šaty, dlouhé ke kotníkům, jí vlají ve větru, šátek uvázaný kolem hlavy. Dlouho tam stála, paže zkřížené na hrudi v obranném postoji, a hleděla na moře hladké jako sklo. Ona i moře byly stejně nehybné. Finn ji nechápavě, zmateně pozoroval. Junie k ní doběhla a Finnovi se chtělo na ni křiknout: Ne, ne, nevyrušuj ji, nech ji být. Nech ji být tam, kde chce být. Isabelle se však vytrhla ze zadumání, natáhla ruku a něžně ji položila holčičce na rameno. Junie jí ukázala mušli a odvedla Isabelle hledat další poklady.

Byl to znepokojivý víkend, ačkoli se toho moc nedělo, s výjimkou Adderova nevysvětlitelného zranění, které utrpěl někdy před nedělní snídaní. Dorazil ke stolu s napuchlým nosem a impozantním monoklem. Taky měl rozražený ret a skoro nic tedy nejedl. Řekl, že nedával pozor, nekoukal na cestu a narazil do dveří. Eleanor se zděsila. Chtěla vědět, které to byly dveře, a jestli nepředstavují nebezpečí pro „drahouška Montyho“. Chtěla vědět, proč má Vanessa dveře, které můžou zranit dospělého muže. Adder svou manželku okřikl, že s tím moc nadělá, a ať to nechá být. Při jídle vůbec nemluvil, Isabelle se už na nic nezeptal, dokonce se na ni ani nepodíval. Po snídani se s Eleanor sbalili a okamžitě odjeli.

Neděle byla klidná a krásná a nikomu se nechtělo odjet. Finn s Vanessou konečně vyrazili do Bostonu až dlouho po soumraku. Vyčerpané děti spaly na zadním sedadle Packardu a vepředu se Finn s Vanessou potichu bavili o Adderově zranění. Nemohli přijít na to, jak mohl narazit do dveří tak prudce, až si způsobil rozražený ret, monokl a skoro zlomený nos.

Za zadního sedadla se ozval Isabellin hlas: „Ten muž ne dobrý.“

Finn nečekal s návštěvou Schumannova krejčovství až do pátku. Už v úterý mu nesl nějaké opravy a vzal s sebou Isabelle. Minule se Schumann zmínil, že pro ni možná bude mít nějaké šaty. Finn však vlastně potřeboval, aby jim Schumann překládal.

Vanessu popouzely Isabelliny pracovní boty. Chtěla, aby jejich nová síla měla slušné nízké boty, když jde s dcerkami do parku. Mae a June si chtěly nejen vyholit hlavy, „tak jako to má Isabelle“, ale prosily k Vánocům o vysoké kožené boty, jako má ona. Schumann Finnovi pověděl, že si Isabelle těch bot ohromně cení. Jsou dobře ušité a byly drahé.

„Já to chápu,“ přikývl Finn. „A taky po ní nechci, aby je vyhodila. Ale možná jí můžete sehnat nějaké obyčejné boty, Schumanne. Pomůžete jí sem zapadnout.“

Vyprávěl Schumannovi o drobném nedorozumění, které s Isabelle měl, a poprosil ho o vysvětlení. Když byli na mysu Cod, přišel za ní, když seděla u okna a dívala se ven, a zeptal se jí, jestli chce večeři. Nereagovala, jako by ho neslyšela. Až když ji zavolal jménem, zdálo se mu, že si ho všimla a otočila se k němu čelem. Omluvil se, že ji vylekal. „Na chvilku jsem si myslel, že jsi hluchá,“ řekl jí.

„Co?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že jsi hluchá,“ opakoval hlasitěji a pomaleji.

„Co?“ řekla znovu.

Ukázal si na uši, pak na její uši a řekl: „Myslel jsem, že neslyšíš.“

„Co?“ reagovala opět.

Finn počkal, až jí to Schumann vysvětlí.

„Říká, abych ti pověděl, že není hluchá,“ tlumočil krejčí.

„Tak proč opakovala stále dokola slovo co?“

Schumann s Isabelle krátce pohovořil. „Říká, že si dělala legraci.“

Po kratičké odmlce Finn zamrkal a řekl: „Co?“

„Točno,“ prohlásila Isabelle ukrajinsky a vůbec se přitom neusmála.

„Říká přesně,“ přeložil Schumann. I on měl kamennou tvář.

„Tak jo, Schumanne,“ řekl na to Finn. „Potřebuju, abyste jí přeložil, že je v téhle chvíli mezi námi příliš velká jazyková bariera na to, aby dělala vtipy.“

„Chcete, abych jí řekl, že si nemůže dělat legraci?“ ujišťoval se Schumann.

„Točno,“ přikývl Finn. „Chci, abyste jí řekl, že nemůže dělat vtipy.“

Isabelle zdvihla ruku a zarazila Schumannovo tlumočení. „Rozumím, co žíkáš. Bariera je příliš velká na vtipy.“ Neřekla to však svým altem a se svým obvyklým přízvukem. Vyslovila to Finnovým barytonem, s typickou bostonskou intonací a zcela bez ukrajinského přízvuku. Prostě mu opakovala jeho vlastní slova jako gramofonová deska.

„Myslel jsem si, že jsem ti jasně vysvětlil, že žádné vtipkování nebude,“ řekl jí Finn.

„Jasně mi vysvětlil, že žádné vtipkování nebude,“ řekla po něm Isabelle.

Finn se obrátil k Schumannovi. „Jak to dělá?“

Krejčí pokrčil rameny. „Odjakživa byla úžasný imitátor. Napodobovala lidi, koně, ptáky, na co si jen vzpomněla. Popravdě řečeno bych byl radši, kdyby šila.“

Finn se na něj zamyšleně podíval. „Schumanne, zeptejte se jí na mého švagra Addera. Chci vědět, jestli se mezi nimi něco nestalo.“

Než se však stačil krejčí k Isabelle obrátit, už mluvila bleskurychlou ukrajinštinou, jako by Finnově otázce rozuměla.

Schumann si odkašlal a řekl: „Neptal bych se jí na něco, na co byste raději neslyšel odpověď, Finne. Nebere si servítky.“

„Chci odpověď na svou otázku.“

Isabelle něco řekla.

Schumann si povzdechl. „Říká, že se jí nikdo nedotkne, pokud ona sama nechce, aby se jí dotýkal. A ten muž se jí pokusil dotknout.“

Finn znechuceně potřásl hlavou. Ten had! „Třeba to bylo nedorozumění?“

„Ni,“ reagovala Isabelle.

„Takže mu udělala monokl?“

„A to měl štěstí,“ řekl Schumann, „věřte mi.“

Finn hvízdl. Z jeho tváře bylo zřejmé, že to na něj udělalo dojem. Isabelle stála vedle Schumanna, netečná, hubená jako lunt, ani v nejmenším nevzbuzovala strach.

„Finne, můžete nás nechat pár minut o samotě?“ zeptal se Schumann a sáhl pro něco do skříně. „Ale jen chvilku, už tu obcházejí zákazníci. Slyšíte, jak buší do dveří? Za chvíli je rozrazí a vtrhnou dovnitř, jako když tehdy v roce 1921 lidi honem vybírali všechny peníze, co měli uložené v bankách.“

10

Efros a Žuk

Ukrajina, únor 1929

Týden po střelbě se Isabelle s Mirikem vraceli z rozvážky mléka a vzadu na voze jim rachotily kovové konve. Právě projížděli kolem místa, kde Stan s Vitalym pohřbili Sověty. Bylo těsně po rozednění a obloha byla zatažená, takže nebylo dobře vidět. Isabelle přimhouřila oči, podívala se do lesa, zalapala po dechu a chytila manžela za paži. „Miriku,“ zašeptala. „Zastav vůz.“

„Ne,“ vyhrkl Mirik a třesoucíma rukama svíral otěže. „Jedeme dál.“

„Zastav vůz, Miriku!“

„Ne, Iso, nekoukej se tam. Prosím tě. Nekoukej se.“ Pobídl koně, aby se rychleji rozběhl, ve snaze utéct před tím, co právě viděli. Jenomže Isabelle věděla, že člověk nemůže utéct před nesmazatelným obrazem své vlastní zkázy.

Z holých stromů visela nahá, zmrzačená těla Viti a Stana, pověšená za kotníky.

„Povídali jsme vám to v Šatavě, povídali jsme vám to v Proskurivu, povídali jsme vám to v Kammeneci. Říkali jsme vám to rusky a ukrajinsky, co nejhlasitěji, aby se naše hlasy nesly do dáli. Ať jeden každý ví, že nikdo nezdvihne ruku na jakéhokoli agenta, pracovníka nebo představitele komunistické strany, nebo na jakéhokoli úředníka sovětské vlády. Tohle je poslední varování, další už nepřijde. Každého, kdo to bude ignorovat, čeká jistá smrt.“

Tuto pochmurnou zprávu vyslechli ve společenském sále právě tak pochmurní obyvatelé Ispasu od Jefima Efrose, obrýleného podporučíka OGPU, přiděleného do jejich vesnice. Stál před nimi v tmavomodré uniformě s řadou vojenských odznaků na hrudi, v botách do půli lýtek a s čepicí lemovanou kožešinou na hlavě, s ozbrojeným operativnikem po každém boku.

Efrosovi a jeho mužům stačilo necelých devadesát minut, během nichž vyslechli hrstku lidí, a už se přihlásil Oleg Treťjak, kterého Isabelle vždycky nenáviděla, a udal Stana a Vitaliho. Nalhal Sovětům, že mu chlapci ukradli zbraně a zbili ho, a pak Efrose odvedl rovnou na místo, kde byli vojáci pohřbení. Starý Treťjak byl odjakživa prodejný a spočítal si, že když udá bratry Babičovy, zachrání si vlastní kůži. Ale netrvalo ani den a příslušníci OGPU ho stejně zastřelili – za napomáhání při masové vraždě a za spiknutí při utajování tohoto trestného činu. Pověsili ho vedle Stana a Vitaliho nad hroby třinácti Sovětů a zakázali vesničanům ta tři těla sundat, aby tam visela, dokud z nich nezůstane nic než kostry. Neuposlechnutí rozkazu a pohřbení těl bude rovněž potrestáno smrtí.

Během několika dnů po Efrosově příchodu byl Ispas obsazen příslušníky sovětské tajné služby neboli čekisty, agitátory, úředníky a aktivisty, kteří měli na starosti kolektivizaci. Vyslal je tam tajemník Ústředního výboru pro propagandu na Ukrajině.

Cici s Janou plánovaly všemožné podvratné akce na oplátku, ale Roman a Isabelle jim zakázali provést cokoli, co by přilákalo ještě víc pozornosti k jejich rodině, zejména k Cici, která byla pokrevně spřízněná se Stanem a Vitalym, neboť jejich matky byly sestry.

Cici je zpočátku odmítala poslouchat. Prohlásila, že se spíš rozvede s Romanem, než aby nepomstila Stana a Vitalyho. Jana s ní plně souhlasila. Než však stačila Cici podat žádost o rozvod a těhotná Jana mohla vzít věci do svých rukou, zatkl Efros Myrona Kovala, nejbohatšího obchodníka s obilím z Ispasu, a vystěhoval jeho rodinu z jejich velkého domu na návsi, přesně tak, jak to předpovídal kupec ze Šatavy. Bolševici dům zabrali, zbořili některé zdi, takže v přízemí vznikly jedna velká studená místnost, a narychlo svolali schůzi, kde oznámili další kroky.

Další kroky byly rekvírování a kolektivizace.

Rekvírování znamenalo zabírání potravin z vlastních zásob rolníků na vyžádání, a pokud by bylo nutno, i násilím.

Kolektivizace probíhala od roku 1928. Sověti vyvinuli ohromné úsilí, aby sloučili drobné ukrajinské statky do velkých družstev, fungujících pod sovětskou kontrolou. Mirik prohlásil, že je mu velmi líto, ale teď všichni vidí, že měl pravdu. „Máme tu invazi stovek komunistů,“ dodal, „ozbrojených, hladových, rozzlobených, připravených na válku. Kdyby se byli Stan s Viťou, Bůh dej pokoj jejich duším, drželi zpátky, mohli jsme tu stejně mít stovky komunistů, ale byli by pouze hladoví.“

„Nezatahuj mě do toho,“ zavrtěla hlavou. Před bratry nechtěla svému manželovi odporovat.

„Ty možnosti jsou omezené šesti hektary,“ podotkl Roman.