Já, 14 let, s Elvisem v Německu.

Elvis and Me

Copyright © 1985 by GLDE Inc.

Published by special arrangement with Renaissance Literary & Talent

Translation © Marcela Bělíková, 1992, 2025

ISBN 978-80-284-0578-6

Lise Marii

Nekritizuj, čemu nerozumíš.
Nepoznals to, hochu, na vlastní kůži.

Elvis Aaron Presley

Poděkování

Děkuji všem, bez jejichž pomoci by tato kniha nikdy nevznikla. Zvlášť upřímně bych chtěla poděkovat:

Michelle a Garymu Hoveyovým za lásku, starostlivost a nespočetné hodiny, kdy „tady byli pro mě“.

Své matce a otci: lituju, že mám jen jeden život na to, abych jim splatila lásku a porozumění, které mi věnovali.

Jerrymu Schillingovi, opravdovému příteli, s kterým jsem vždycky mohla počítat.

Joeu Espositovi, na kterého jsem se vždycky mohla spolehnout.

Joel Stevensonové: bez Tebe bych to nedokázala!

Ellisi Amburnovi za trpělivost a ochotu.

Normanu Brokawovi a Owenu Lasterovi za vytrvalé povzbuzování.

Za spolupráci na knize děkuji Sandy Harmonové, Stevenu Kralovi a Phyllis Grannové.

1

Šestnáctého srpna roku 1977 bylo od rána zataženo, šedý, smutný den, jakých je v Jižní Kalifornii jen málo. Když jsem vyšla z domu, měla jsem pocit, že ve vzduchu je úplně nepřirozené ticho a nějaká zvláštní nehybnost. Ten pocit byl tak nepříjemný, že se mi vůbec nikam nechtělo. Ale musela jsem dopoledne na schůzku do Hollywoodu a v poledne jsme se měly setkat s mou sestrou Michelle. Jela jsem rychle, abych to všechno stihla. Stačila jsem si všimnout, že divná atmosféra ve vzduchu se od rána nezměnila, nezvyklé ticho mě deprimovalo a ještě ke všemu začalo mrholit. Michelle už čekala na rohu Melrose Avenue a vypadala ustaraně. „Cillo, teď telefonoval táta,“ hlásila mi, sotva jsem u ní přibrzdila. „Sháněl tě Joe. Něco se děje s Elvisem, je v nemocnici.“ Joe Esposito byl Elvisův manažer, jeho pravá ruka. Ztuhla jsem. Muselo se stát něco hrozného, když se Joe snažil mě sehnat. Poprosila jsem Michelle, ať sedne do svého auta a rychle přijede za mnou k nám.

Uprostřed silnice jsem se otočila a řítila se domů jako blázen. Hlavou se mi honily všechny možné i nemožné představy. Elvis byl v nemocnici každou chvilku, stávalo se, že mu třeba ani vůbec nic nebylo, a on si tam šel jen tak vydechnout, zbavit se načas toho pro něj už i nudného kolotoče. Rozhodně nikdy nešlo o nic vážného.

Myslela jsem na naši dceru Lisu, byla zrovna u Elvise na návštěvě v Gracelandu a dnes se měla vrátit. Panebože. Ať to nic neznamená, prosím tě, Bože, dej, ať se nic nestane, modlila jsem se celou cestu.

Všechny křižovatky jsem projížděla na červenou a párkrát jsem se jen o milimetr vyhnula srážce. Když jsem konečně dorazila, vyskočila z auta a otvírala branku příjezdové cesty k domu, uslyšela jsem zevnitř zvonit telefon. Jenom to, prosím tě, nezavěs, pomyslela jsem si a letěla ke dveřím. „Už běžím!“ Jako by mě mohli slyšet. Ruka se mi třásla tak, že jsem se nemohla strefit klíčem do zámku.

Nakonec se mi to podařilo, telefon pořád zvonil, strhla jsem sluchátko a křičela: „Haló... haló?“

Slyšela jsem jenom šumění meziměstské linky a pak se ozval slabý, mdlý hlas: „Cillo, tady Joe.“

„Joe, co se stalo?“

„Elvis...“

„Proboha, Joe, nic mi neříkej!“

„Cillo, on je mrtvý.“

„Ne, to neříkej, prosím tě, Joe, prosím!“

„Tak jsme ho ztratili, Cillo.“

„Ne. NE!“ Prosila jsem, ať řekne, že to není pravda, ale on mlčel.

„Ztratili jsme…,“ zlomil se mu hlas. Rozplakala jsem se taky. Teprve za chvíli jsem byla schopná se zeptat: „Joe, a kde je Lisa?“

„V pořádku, je u babičky.“

„Chválabohu. Prosím tě, Joe, pošli pro mě letadlo. Chtěla bych být rychle u vás.“

Jen jsem zavěsila, přijela Michelle s matkou. Bez řečí mě objaly a plakaly se mnou. Za pár okamžiků zazvonil telefon znovu. Třeba se stal zázrak. Volají mě, aby mi řekli, že Elvis žije, že je v pořádku. Možná se mi to všechno jenom zdálo.

„Doufala jsem marně. „Mami, mami,“ ozvala se Lisa, „něco se stalo tatínkovi!“

„Já vím, miláčku,“ zašeptala jsem. „Budu tam brzo, čekám na letadlo, pošlou pro mě.“

„Všichni tu pláčou, mami.“

„Co jsem jí měla říct? Vždyť jsem sama nebyla schopná se uklidnit. Bála jsem se, že mi to pozná na hlase. Ona ještě neví, že umřel. Stále jsem jen opakovala: „Budu u tebe co nejdřív. Zůstaň u babičky v pokoji, nechoď za nikým.“ Jenže současně jako bych slyšela Vernonův žalem zlomený, naříkavý hlas: „Můj syn už není. Bože, já jsem ztratil syna!“

Dětská nevinnost a nevědomost ji naštěstí ochránily. Lisa ještě nemůže chápat, co je smrt. Docela bezstarostně mi řekla, že doma nezůstane, že si půjdou hrát ven s Laurou, to byla její kamarádka.

Položila jsem sluchátko a začala chodit po místnosti, abych se vzpamatovala. Byla jsem jako omráčená. Najednou se znovu rozdrnčel telefon a pak už zvonil v jednom kuse. Zpráva o Elvisově smrti se okamžitě šířila. Volali přátelé a chtěli mě utěšovat, členové rodiny chtěli slyšet, co se stalo a jak se to stalo, novináři čekali, co jim sdělím, aby to hned mohli uveřejnit. Bylo to hrozné. Zamkla jsem se v ložnici, chtěla jsem být sama. Maminku a Michelle jsem požádala, aby všem vyřídily, že skutečně nemůžu s nikým mluvit.

Chtělo se mi umřít. Doopravdy umřít. Tohle se mnou udělala láska. Byli jsme už rozvedení, ale Elvis pro mě pořád znamenal skoro všecko. Stali se z nás dobří kamarádi, přiznali jsme se ke všem hloupostem, které jsme nadělali v minulosti, a došli jsme tak daleko, že jsme se tomu i smáli. Nemám sílu smířit se s myšlenkou, že už ho nikdy neuvidím. Vždycky tu přece byl, když jsem ho potřebovala. Spoléhala jsem na něj a zrovna tak on spoléhal na mě. Dokonce jsme si byli bližší, víc jsme si rozuměli, a hlavně jsme měli víc trpělivosti než předtím v manželství. Už jsme si i říkali, že třeba zase jednoho dne... A teď je to všechno pryč.

Vzpomněla jsem si na náš poslední telefonický rozhovor. Mluvili jsme spolu před několika dny. Měl dobrou náladu, vyprávěl mi, jak se zrovna chystá na dvanáctidenní šňůru. Dokonce se smál, když líčil, že plukovník opět nezklamal: nechal polepit plakáty celé město, kde měli mít první vystoupení, a vylepšil to ještě tím, že tam nechal od rána do večera přehrávat všechny Elvisovy desky.

„Je to starej dobrák,“ svěřil mi Elvis, „pořád dokola vydává starý věci. A nejlepší na tom je, že to lidi pořád kupujou.“

Dělalo mi radost slyšet Elvisův smích, v poslední době čím dál vzácnější. Zrovna pár dní předtím telefonním hovorem byl úplně bez nálady a uvažoval o tom, jak se rozejde s Ginger Aldenovou. Už jsem ho znala dost dobře, abych si dovedla představit, že to pro něj nebude vůbec snadné. Kdybych tehdy tušila, že to je naposled, co spolu mluvíme! Kolik věcí už jsem mu nestačila říct. Tolikrát jsem chtěla, ale nikdy jsem nevyslovila to, co v sobě nosím léta.

Patřil ke mně, byl částí mého života osmnáct let.

Když jsme se poprvé setkali, bylo mi sotva čtrnáct, Elvis byl o deset let starší. Křehká něžnost našeho vztahu přerostla v prvních šesti měsících do hluboké lásky. Byla jsem šíleně zamilovaná, hluchá a slepá; nemohla jsem a ani nechtěla vidět žádnou Elvisovu chybu.

Učil mě všechno: jak se oblékat, jak chodit, jak se líčit a česat, jak se chovat, a taky jak milovat. A já to všechno dělala tak, jak si přál. Vracela jsem mu jeho nádhernou lásku. Během těch let se stal mým otcem, manželem a skoro bohem. Teď odešel už navždycky. A já se najednou cítím opuštěná a nejistá jako nikdy v životě.

Hodiny do příletu Elvisova soukromého letadla, podle naší dcery nazvaného Lisa Marie, se vlekly. Seděla jsem za zamčenými dveřmi ložnice a vzpomínala na svůj život s Elvisem – na radost i na trápení, na smutek i triumfální úspěchy – od toho dne, kdy jsem poprvé uslyšela jeho jméno.

2

V roce 1956 jsme žili v Austinu ve státě Texas. Můj otec, kapitán Joseph Paul Beaulieu, důstojník z povolání, byl přidělen na leteckou základnu Bergstrom, a tam tehdy celá naše rodina bydlela. Jednou přišel táta hodně pozdě k večeři a donesl mi desku.

„Já ani nevím, kdo to je, tenhle Elvis, ale bude asi extratřída, když ho brali všichni. Tak jsem si říkal, že ti to album taky koupím. Stál jsem ve frontě s půlkou leteckýho sboru.“

Hned jsem si desku pustila. Začínala rokenrolem Blue Suede Shoes. Album, bylo to jeho první, mělo název ELVIS PRESLEY.

Samozřejmě že já jsem o Elvisovi už toho věděla víc než táta. Líbil se mi, ale rozhodně jsem po něm nešílela tak jako většina holek, spolužaček z Del Valley Junior High. Všechny měly trička s Elvisem, nosily klobouky, kšiltovky a ponožky s jeho jménem, kupovaly si jenom rtěnky-hitovky, jako Hound Dog oranžová nebo Heartbreak růžová. Elvis byl všude: na obalech od žvýkaček i na bermudách, na diářích, na peněženkách i na speciálních obrázcích, které ve tmě svítily. Kluci ze školy se snažili vypadat jako on, vyčesávali si vlasy nad čelem, nosili dlouhé kotlety a ohrnuté límce.

Jedna holka se do Elvise tak zbláznila, že dokonce založila jeho místní fan klub. Řekla mi, že můžu taky být členkou, když zaplatím pětadvacet centů za knížku, kterou mi objedná poštou. Knížku jsem pak dostala a úplně mě šokovala fotka, na které se Elvis podepisuje dvěma polonahým dívkám přímo na prsa. Dělat něco takového veřejně, to byla tehdy neslýchaná věc.

Brzy potom jsem ho viděla v televizi v pořadu Jimmyho a Tommyho Dorseyových, v jejich divadelní show. Moc mu to slušelo, byl sexy s těma svýma zadumanýma očima, našpulenou pusou a trošku křivým úsměvem. Nahýbal stojan mikrofonu, široce rozkročil nohy, nakláněl se a bušil do kytary. Pak začal zpívat, suverénně a perfektně, a jeho pohyby do rytmu byly vyloženě smyslné. Nechtěla jsem si to přiznat, ale přitahovalo mě to.

Někteří z jeho dospělých posluchačů už projevovali míň nadšení. A právě ti začali brzo jeho vystoupením vytýkat obscénnost. Má matka důrazně prohlásila, že Elvis má „moc špatnej vliv na děvčata a probouzí v nich představy, který mají ještě spát. Kdyby se konal pochod matek proti Elvisovi Presleymu, šla bych v první řadě.“

Ale pak jsem se dozvěděla, že Elvis, navzdory řádění na jevišti a vilným pohledům tvrdého hocha, pochází z přísné, nábožensky založené jižanské rodiny. Vyrostl jako venkovský chlapec, který nikdy nepil ani nekouřil, který ctil a miloval své rodiče a všechny dospělé uctivě oslovoval „pane“ a „madam“.

Byla jsem vojenské dítě, plachá hezká holčička, nešťastná z našeho neustálého stěhování. Každé dva až tři roky jsme se přemísťovali na další leteckou základnu. Když mi bylo jedenáct, bydleli jsme už v šestém městě a já měla hrůzu z dalšího seznamování, bála jsem se, že mě děti nepřijmou mezi sebe, a tak jsem se radši držela stranou a čekala, až se mnou někdo začne kamarádit. Nejhorší vždycky bylo přijít do nové školy uprostřed školního roku, kdy už se ve třídě ustálily různé party a každý nový žák byl mimo hru.

Mě si ale začali vždycky všímat brzo. Holky ve mně hned viděly sokyni, bály se, že jim přeberu kluky. Těm jsem se asi líbila – byla jsem malá a drobná, s dlouhými hnědými vlasy, modrýma očima a pršáčkem, a taky jsem se mezi nimi líp cítila. Obvykle byli i kluci ke mně kamarádštější.

Pokaždé jsem získala pověst nejhezčí dívky ve škole, ale já si to o sobě nikdy nemyslela. Nebyla jsem vůbec žádný suverén. Vadilo mi třeba, že jsem hrozně hubená. A tak jedině doma, kde mě všichni opravdu milovali, jsem vždycky našla svou jistotu a pocit bezpečí.

Maminka se před svatbou živila jako fotomodelka, ale pak všeho nechala a teď už žila jen pro rodinu. Byla jsem nejstarší z dětí, takže jsem dělala chůvu o čtyři roky mladšímu Donovi i sestře Michelle, která se narodila, když mi bylo devět. To ještě nebyli na světě bráškové Tim a Tom, naše dvojčata.

Od maminky jsem se toho o životě moc nedozvěděla, asi se styděla se mnou mluvit o sexu a takových věcech, a tak jsem si první lekci sexuální výchovy odbyla až v šesté třídě ve škole. Tehdy někdo přinesl knížku, která tajně kolovala mezi dětmi. Vypadala jako bible, jenže uvnitř byla plná fotografií, a jakých! Nahaté dvojice při milování v nejrůznějších pozicích, muži s ženami, ale taky to tam dělaly dvě ženské spolu. Už jsem byla ve věku, kdy mě tyhle věci zajímaly, dospívala jsem a změny se děly nejen s mým tělem. Dobře jsem věděla, že se na mě kluci dívají najednou úplně jinak. Ze školní nástěnky někdo ukradl mou fotku v pěkně přiléhavém roláku. Měla jsem plnou hlavu představ, o kterých jsem dřív nic netušila. Donekonečna jsem třeba vzrušeně přemýšlela, jaké to asi je při francouzském líbání. Jenže pak, když jsme s kamarády, kteří teď pořád brousili kolem našeho domu, hráli oblíbenou hru „na flašku“, mi trvalo snad půl hodiny, než jsem si nechala dát pusu na pevně sevřené rty.

Tehdy byl středem našeho světa můj otec. Hezký muž, plný elánu a síly, vzděláním absolvent obchodní akademie při univerzitě v Texasu. Doma vládl pevnou rukou pod heslem Pořádek, disciplína a sebeovládání. Se mnou to věru neměl snadné. Ale kdepak táta! Co řekl, to platilo, a nepomohl žádný pláč, úpěnlivé prosby či maminčiny přímluvy. Jen jedinkrát mi dovolil nocovat mimo domov, když jsem ve třinácti vedla školní sportovní oddíl a jeli jsme na nějakou soutěž. Párkrát se mi ale taky podařilo tátu přelstít. Když mi třeba zakázal nosit úzkou sukni, dala jsem se ke skautkám jen proto, že taková sukně patřila k jejich uniformě.

Rodiče neměli snadný život. Často byli bez peněz, ale to jsme my, děti, vůbec nepocítily. Pamatuju si, jak jednou, když jsem byla ještě úplně malá, ušila maminka krásné ubrusy a zakryla jimi bedýnky od pomerančů, které nám tehdy sloužily jako servírovací stolky. Pokaždé si poradila, jak nejlíp uměla, aspoň s tím, co mohla sehnat.

U jídla jsme se vždycky sešli a byl to už zavedený obřad. Matka vařila, jeden z nás prostíral a ostatní uklízeli. U stolu nikdo nechyběl, probírali jsme společně všechny problémy, svěřovali si i svá trápení a věděli, že nám rodiče i sourozenci pomůžou. Bylo nám zkrátka doma spolu dobře.

Jednou jsem si prohlížela staré album rodinných fotografií. Fascinovala mě totiž historie. Třeba ty dávné dny, kdy rodiče byli ještě úplně mladí, druhá světová válka, v níž se otec účastnil bojů u Okinawy jako příslušník válečného loďstva. Líbila se mi jedna fotka, na které byl v námořnickém, moc mu to slušelo. Nechal se vyfotit určitě jen kvůli mamince a jeho trochu nepřirozený úsměv se moc nehodil do bitevního prostředí. Na rubu fotografie byly zamilované, ale moc smutné věty, a já je několikrát za sebou četla s očima plnýma slz. Zvědavě jsem pak prohrabávala různé další rodinné poklady, až jsem narazila na malou dřevěnou krabičku. Ležela v ní poskládaná americká vlajka, přesně taková, jakou dostávají vdovy po amerických vojácích. A byla tam taky fotografie maminky objímající neznámého muže. Maminka držela na klíně děťátko. Na zadní straně fotky jsem četla: Máma, táta, Priscilla. Odhalila jsem rodinné tajemství!

S pocitem hrozné křivdy jsem okamžitě telefonovala matce, která byla na nějakém večírku v sousedství. Za pár minut nato už jsem jí vzlykala v náruči a poprvé poslouchala neznámý příběh. Bylo mi šest měsíců, když můj pravý otec, ten, co byl na obrázku, poručík námořního letectva James Wagner, zahynul při zřícení letadla cestou na dovolenou k rodině. Za dva a půl roku se matčiným druhým manželem stal Paul Beaulieu, který mě adoptoval a od prvního okamžiku miloval jako své vlastní dítě.

Maminka chtěla, abych nic z toho neprozradila sourozencům. Bála se, že by to mohlo nějak narušit naše pevné rodinné vztahy. Její obavy byly zbytečné, protože ani potom, když se ostatní dozvěděli pravdu, se mezi námi nic nezměnilo. Na památku mi tehdy maminka dala zlatý medailonek, který kdysi dostala od svého prvního muže. Chovala jsem ho jako poklad, léta jsem ho nosila a snila o svém statečném otci, který, alespoň v mých představách, zahynul hrdinskou smrtí. Kdykoli jsem se trápila a cítila se opuštěná, myslela jsem na něj jako na svého anděla strážného.

Koncem roku se na naší škole Dell Valley Junior High chystala jako každoročně volba královny krásy a já jsem byla nominovaná. Poprvé v životě taková soutěž, a navíc ještě byla mou protikandidátkou má nejlepší kamarádka Pam Rutherfordová. Každá jsme měly svého manažera, který chodil a dům od domu nás představoval, samozřejmě v tom nejlepším světle, lidem ve městě. Ten můj manažer byl obzvlášť aktivní, všechny přesvědčoval, aby mě volili, a hlavně aby při hlasování věnovali aspoň penny do školního fondu. Protože vítězila ta kandidátka, na kterou se vybralo nejvíc. Byla jsem si málem jistá, že soutěž může pokazit naše kamarádství s Pam, a tak jsem ani nestála o vítězství. Chtěla jsem to radši vzdát, jenže to bych zase moc zklamala rodiče i své příznivce. Maminka mi už sháněla parádní šaty a táta mi pořád připomínal, ať se koukám učit zpaměti děkovný proslov, který musí každá královna po vítězství přednést. Jenže mně se do toho vůbec nechtělo. Přesvědčená, že nemůžu vyhrát, nechala jsem proslov proslovem. Poslední den před volbou se nám doneslo, že Pamina babička s dědou dali na svou vnučku do školního fondu šek na sto dolarů. To byla rána pro naše! Copak oni by si mohli dovolit vydat tolik peněz? A i kdyby mohli, jistě by to neudělali, už z principu. Na slavnostním vyhlášení královny školy jsem seděla vedle Pam na pódiu ve velké posluchárně, nastrojená do tyrkysově modrých tylových šatů bez ramínek. Látka byla naškrobená a šaty mě tak příšerně kousaly, že jsem se nemohla dočkat, až bude po všem a já se převleču. V publiku jsem viděla rodiče, seděli blízko pódia a tvářili se šťastně. Za chvilku budou mít po radosti, myslela jsem si. Pak vešla na pódium ředitelka školy.

„A teď,“ pronášela pomalu, jen aby zvýšila napětí v sále, „přichází dlouho očekávaný okamžik, vrchol naší měsíční volební kampaně. O vaši přízeň se ucházely dvě sympatické dívky, a to Priscilla Beaulieuová...,“ všechny pohledy se zaostřily na mne a já zrudla a otočila se k Pam, „... a Pam Rutherfordová.“ Obě najednou jsme rozčilením přivřely oči. „Novou královnou naší školy se stává,“ ozvala se fanfára, „Priscilla Beaulieuová!“

Publikum začalo zuřivě tleskat a já byla v šoku. Teď mě vybídnou k proslovu. Co mám povídat? Vstala jsem a třásla se trémou. Mrkla jsem do nabitého hlediště a vnímala jen tátův obličej, najednou zklamaný z toho, že opravdu nemám připravenou řeč. Když jsem nakonec přece jen něco ze sebe vysoukala, byla to vlastně omluva. „Dámy a pánové,“ špitla jsem, „... já... já nečekala, že vyhraju. Moc děkuju všem, kteří mě volili, a budu se ze všech sil snažit...,“ podívala jsem se na tátu a rychle to skončila: „Nezlob se, tati!“

Lidi tleskali jako blázni a táta do toho volal: „Co jsem ti říkal!“

Mé vítězství mělo ovšem hořkou příchuť. Velké kamarádství s Pam skončilo. Ale s korunou královny krásy jsem získala příjemný pocit jistoty, že mě děti přijaly mezi sebe. Moc dlouho jsem se neradovala. Brzy potom přišel totiž otec se zprávou, že je služebně přeložen do Wiesbadenu v Německé spolkové republice. Úplně mě to zdrtilo. Německo, to je přece na druhém konci světa! Znovu obavy, nejistoty a strach z neznámého prostředí. Teď, když mám tolik nových kamarádů, musím je opustit. Maminka mě těšila, jak mohla. Snažila se smířit mě s osudem. Když je zkrátka někdo zaměstnaný u vojenského letectva, musí on i jeho rodina počítat s tím, že se nevyhne častému stěhování.

Brzo potom se mamince narodilo čtvrté dítě, můj druhý bráška Jeff, já jsem skončila školu a loučili jsme se. Každý sliboval, jak bude psát, ale tyhle sliby já už znala. Kamarádka Angela mi přišla připomenout, že v Bad Neuheimu v Německu slouží na vojně Elvis Presley. „Dovedeš si to představit? Budeš ve stejný zemi jako on!“ Na mapě jsme si našly, že Bad Neuheim je blízko Wiesbadenu. „To si tam zajedu, abych se s Elvisem sešla!“ řekla jsem z legrace a dala jí na rozloučenou pusu.

Cesta letadlem trvala celých čtrnáct hodin. Konečně jsme přistáli v krásném starobylém městě Wiesbaden, kde bylo hlavní velitelství amerických leteckých sil v Evropě. Ubytovali jsme se v solidní budově staromódního hotelu Helene přímo na hlavní třídě. Bydleli jsme tam pak celé tři měsíce, ale bylo to moc drahé, a tak jsme si chtěli pronajmout nějaký levnější byt. Byli jsme celí šťastní, když jsme objevili velké apartmá ve staré budově, postavené někdy před první světovou válkou. Brzy po přestěhování jsme si všimli, že všechna další apartmá byla pronajata jen dívkám. Tyhle Fräuleins chodily po domě celý den v negližé a večer se nemožně vystrojily a zmalovaly. Nemuseli jsme ani moc umět německy na to, abychom pochopili, že i když náš penzion vypadá zvenku velice decentně, bydlíme v bordelu! Jenže sehnat další tak levné bydlení nebo vůbec nějaký byt bylo tak obtížné, že stěhování nepřicházelo momentálně v úvahu. A tak jsme žili daleko od ostatních amerických rodin a dělila nás nejen vzdálenost, ale i úplně cizí jazykové prostředí. Na časté střídání škol už jsem si málem zvykla, jenže teď v cizině k tomu přibyly ještě nové problémy a najednou toho bylo na mě moc. Měla jsem pocit, že život nestojí za nic.

Přišlo září a začala škola. Zase jsem byla „ta nová“ a na svou popularitu a pocit bezpečí ve staré škole jsem mohla jen vzpomínat.

Nedaleko našeho penzionu byl v provozu jistý Eagles Club, kam se chodily rodiny amerických vojáků stravovat a bavit. Byla jsem šťastná, když jsem to místo objevila, a každý den po vyučování jsem tam sedávala ve snack-baru, pouštěla si muziku z hracího automatu a plná stesku psala dopisy kamarádům domů do Austinu. Celé mé týdenní kapesné prasklo na písničky, tehdy tolik populární ve Státech. V slzách jsem tu poslouchala Venus Frankieho Avalona a All I Have to Do Is Dream od bratrů Everlyových.

Jednoho horkého letního odpoledne jsem seděla v klubu s naším Donem. Všimla jsem si, že mě pozoruje hezký, asi dvacetiletý muž. Koukal po mně už několikrát předtím, jenže tentokrát se zvedl a šel k nám. Představil se jako Currie Grant a chtěl vědět, jak se jmenuju já.

„Priscilla Beaulieuová,“ řekla jsem a začalo mi to být všechno podezřelé. Proč se vlastně o mě zajímá, když je o tolik starší než já?

Ale on se začal vyptávat, odkud jsem, jak se mi líbí v Německu a jestli mám ráda Elvise Presleyho.

„To se ví,“ usmála jsem se, „kdo by ho neměl rád!“

„Já jsem jeho kámoš a moc často k němu chodíme s mou ženou na návštěvu. Co kdybys šla někdy s náma?“

Tomu přece nemůžu věřit! Byl mi čím dál podezřelejší. Řekla jsem, že se musím zeptat doma. Ale během příštích dvou týdnů k nám Currie opravdu několikrát přišel a otec si ho pěkně proťukal. Ukázalo se, že taky slouží v letectvu, a táta dokonce znal jeho velitele. To prolomilo ledy. Navíc se Currie zaručil, že o mě bude vzorně postaráno a že budu pod dohledem, že se mi rozhodně nemůže nic stát. Setkání s Elvisem, který nebydlel na vojenské základně, ale měl dům v Bad Neuheimu, bylo tedy domluveno.

Vpodvečer toho dne, kdy jsme se měli u Elvise sejít, jsem prohrabala celý šatník. Nic se mi nezdálo dost vhodné na tak senzační příležitost. Nakonec jsem se rozhodla pro modro-bílé námořnické šaty, bílé punčochy a bílé boty. V zrcadle mi to docela slušelo, ale bylo mi jasné, že na Elvise stejně neudělám dojem, když je mi teprv čtrnáct.

Konečně bylo osm a dorazil Currie Grant se svou atraktivní ženou Carole. Byla jsem tak rozčilená, že jsem cestou v autě celých pětačtyřicet minut skoro nepromluvila. Vjeli jsme do Bad Neuheimu, malého městečka s úzkými silnicemi z kočičích hlav a jednoduchými starobylými domky, a já jsem si div neukroutila hlavu, jak jsem vyhlížela Elvisovo ohromné sídlo. Najednou Currie zabrzdil před úplně obyčejným jednopatrovým domkem, který stál v zahrádce za bíle natřeným laťkovým plotem. Na brance byl německý nápis obsahující stručné sdělení: Podpisy pouze mezi 19. a 20. hodinou. Přestože už bylo dávno po osmé, stála před domem velká skupina dívek a trpělivě čekala. Currie mi vysvětlil, že tu pořád postává plno fanoušků, kteří doufají, že Elvise aspoň zahlédnou.

Prošly jsme s Carole brankou a šlapaly za Curriem úzkou pěšinkou ke dveřím domu. Přivítal nás Vernon Presley, Elvisův otec, vysoký šedovlasý pohledný muž, který nás vedl dlouhou halou do obývacího pokoje. Z gramofonu odtud zněl hlas Brendy Leeové v písničce Sweet Nothin’s.

Jednoduchý, docela fádně zařízený pokoj byl plný lidí, ale Elvise jsem našla hned. Vypadal ještě líp než ve filmech, vojenský zástřih mu bezvadně slušel. Měl na sobě civilní šaty, jasně červený svetr a světle hnědé volné kalhoty, seděl v pohodlném vypolštářovaném křesle s jednou nohou přehozenou přes opěradlo, na rtech měl přilepenou cigaretu a zdál se mi mladší a docela klukovský proti tomu, jak jsem si ho představovala.

Když mě Currie přivedl až k němu, Elvis vyskočil, usmál se a povídá: „No ne, co to tu máme?“

Mlčela jsem jak zařezaná. Ale nespustila jsem z něj oči.

„Elvisi, to je Priscilla Beaulieuová, už jsem ti o ní vyprávěl.“

Potřásli jsme si rukama.

„Ahoj. Já jsem Elvis Presley.“

A zase jsme mlčeli. Pak mi řekl, ať se posadím vedle něho, a Currie se vytratil.

„No tak,“ začal Elvis, „chodíš ještě do školy?“

„Jo.“

„A do jaký? Do základky, nebo na střední?“

Zrudla jsem a neodpověděla, protože jsem nechtěla přiznat, že jsem teprv v devítce.

„Tak do jaký?“ nedal se odradit.

„Devátý.“

„Devátý co?“ vypadal zmateně.

„Třídy,“ zašeptala jsem.

„Do devátý třídy,“ zasmál se, „no ty teda jsi úplný mimino!“

„Díky,“ odsekla jsem naštvaně. To mi nemá co říkat ani Elvis Presley!

„Fajn. Ta malá má docela kuráž,“ ocenil mě, pobavený mým vztekem. A pak se na mě tak hezky usmál, že jsem hned na svou zlost zapomněla.

Chvíli jsme si povídali, pak Elvis vstal a sedl si k pianu. Všichni v pokoji okamžitě ztichli a soustředili na něj pozornost. A Elvis spustil.

Zpíval nám Rags to Riches a Are You Lonesome Tonight? a pak s ostatními ještě vícehlasou End of the Rainbow. Imitoval taky Jerryho Lee Lewise a mlátil do kláves tak mohutně, že sklenice s vodou, která stála na pianě, začala poskakovat do rytmu. Elvis ji při hraní popadl a položil na zem, nevyšel vůbec z rytmu a sklidil za to potlesk. Všichni se ohromně bavili, jenom já ne. Já byla nervózní. Protože jak jsem se rozhlížela po pokoji, nemohla jsem přehlédnout obrovský plakát s polonahou Brigitte Bardotovou v životní velikosti. Zrovna ona byla tou poslední osobou, kterou jsem tu chtěla vidět. Ona s tím svým mohutným poprsím, našpulenými rty a divokou hřívou blonďatých vlasů! Hned jsem si představila, že takové ženy se asi Elvisovi líbí, a zdálo se mi, že já, taková holka, sem vůbec nepatřím.

Znovu jsem se rozhlédla a vtom jsem si všimla, že se Elvis snaží upoutat mou pozornost. Bylo to tak! Čím míň jsem si ho všímala, tím víc to vypadalo, že zpívá jen pro mě. Nemohla jsem ani věřit tomu, že Elvis Presley se snaží udělat dojem právě na mě.

O chvíli později ke mně přišel a chtěl, abych s ním šla do kuchyně. Tam mě představil své babičce, paní Minnie Mae Presleyové. Stála u plotny a na pánvi opékala obrovský kus slaniny. Sedli jsme si ke stolu a já byla tak nervózní, že jsem na jídlo neměla ani pomyšlení. Elvisovi jsem řekla, že nemám hlad.

„Víš, že jsi první holka ze Států, kterou jsem tu potkal?“ řekl mi s plnou pusou a začal do sebe házet další mohutné slaninové sendviče, namazané silnou vrstvou hořčice. „Kdo teď ve Státech frčí? Koho tam teď mládež poslouchá?“

Zasmála jsem se. „To si děláš srandu? Tebe přece! Všichni tě poslouchají.“

Ale asi jsem ho moc nepřesvědčila. Vyptával se mě na Fabiana a Rickyho Nelsona. Svěřil se mi, že má strach, jak ho jeho fanoušci přijmou, až se vrátí zas domů. Od té doby, co je pryč, neměl vůbec žádné veřejné vystoupení ani se neobjevil ve filmu, má akorát pět nových hitů na singlech, ale ty natočil ještě předtím, než odjel ze Států.

Moc hezky jsme si povídali, a když se objevil Currie a ukazoval na hodinky, měla jsem pocit, že tu sedím jenom chvilku. Hrozně to uteklo. Přesně toho momentu jsem se celý večer bála. Sotva jsem přijela, zas musím pryč.

Připadala jsem si jako Popelka. Udeří moje hodina a kouzlo pomine. Překvapilo mě, když se Elvis docela pokorně ptal, jestli bych tu nemohla ještě chvilku zůstat. Ale Currie trval na tom, že dohoda s mým tátou se musí dodržet. A tak Elvis navrhl, že bych třeba ještě někdy mohla přijít. Samosebou že jsem si nepřála nic víc na světě, jenže jsem vůbec nevěřila, že by se mi to splnilo.

Na dálnici do Wiesbadenu byla taková mlha, že jsme dorazili domů až ve dvě v noci. Naši na mě čekali a chtěli slyšet všechny podrobnosti. Řekla jsem jim, že Elvis je opravdový džentlmen. Je s ním legrace, celý večer bavil společnost a bylo to tam senzační.

Příští den ve škole jsem se vůbec na nic nemohla soustředit. Měla jsem plnou hlavu Elvise. Snažila jsem se vybavit si každé jeho slovo, každou písničku, a hlavně každý jeho pohled. Úplně mě omámil. Znovu a znovu jsem si opakovala náš rozhovor. Ale nikomu jsem o tom neřekla ani slovo. Copak by mi někdo věřil, že jsem včerejší večer strávila s Elvisem?

Byla jsem přesvědčená, že tím všechno skončilo. Jenže za pár dní telefonoval Currie. Řekl mi, že mu zrovna volal Elvis a ptal se ho, jestli by mě zase zítra nemohl přivézt. Nevěřila jsem svým uším. „Currie, to myslíš vážně? On mě chce vidět? A proč? Kdy ti telefonoval?“ Currie mi pochopitelně na tolik otázek najednou nemohl odpovědět, a tak jen docela klidně poznamenal: „Chceš, abych se zas dovolil tvýho táty?“

Rodiče byli překvapeni stejně jako já. Dost váhali, než dali souhlas. Tahle druhá návštěva probíhala skoro úplně stejně jako první. Trochu jsme povídali, zpívali, Elvis hrál na klavír a pak se všichni ládovali babiččinými dobrotami. Ale když bylo po všem, Elvis ke mně přišel a povídá: „Priscillo, já bych chtěl s tebou být chvilku sám.“

Stáli jsme proti sobě a hleděli si do očí. Rychle jsem se rozhlédla. Pokoj byl prázdný.

„Už jsme sami,“ řekla jsem nervózně.

„Jenže já myslím doopravdy sami. Šla bys nahoru ke mně do pokoje?“ šeptal mi a stál už tak blízko, že mě skoro přitlačil ke zdi.

Ta otázka mě vyvedla z míry. Do jeho pokoje?

Zatím mě vůbec nenapadlo, že bych Elvise přitahovala sexuálně. Může mít přece kteroukoli dívku na světě. Proč chce zrovna mě?

„Vůbec ničeho se nemusíš bát, miláčku.“

Mluvil a přitom mě hladil po vlasech. „Přísahám, že neudělám nic, co by ti ublížilo. Budeš jako moje sestřička.“

Podívala jsem se na něj naprosto zmateně.

„Moc tě prosím,“ naléhal.

Jak jsem tam tak stála a dívala se mu do očí, cítila jsem, že věřím všem jeho krásným a upřímným slibům a že se nebudu ani moc bránit. Čas letěl a já se nemohla ani pohnout. Nakonec jsem přikývla. „Tak dobře, půjdu k tobě.“

Popadl mě za ruku a vedl ke schodům. Šeptem mi řekl, který z pokojů je jeho, a dodal: „Jdi napřed, já za tebou přijdu za pár minut. To vypadá líp.“ Zamířil ke kuchyni a já pomalu stoupala do schodů. Co asi po mně bude chtít? A co ode mě čeká? Poprvé s ním budu docela sama. Tolikrát jsem si to představovala, snila o tom, a zároveň nevěřila, že by se mi ten sen splnil, a najednou je to tu.

Vyšla jsem do prvního patra a otevřela dveře do Elvisovy ložnice. Byl to pokoj tak jednoduše a neosobně zařízený jako všechny ostatní v tomto domě. Usadila jsem se na židli s tvrdým opěradlem – a čekala. Když Elvis ani po několika minutách nešel, začala jsem si prohlížet věci v místnosti. Nebylo tam vůbec nic zvláštního, rozhodně nic, co by připomínalo, že pokoj patří slavnému rokenrolovému zpěvákovi. Knížky, pár desek, jeho uniformy a vysoké boty. Několik dopisů od děvčat, jeho ctitelek ze Států, leželo na nočním stolku. Dost z nich poslala nějaká Anita. O Anitě se přece párkrát Elvis zmínil, ale jen tak mezi řečí, všichni to věděli, že má dívku doma v Americe. Byla jsem na ty dopisy zvědavá, ale neodvažovala jsem se je číst, protože jsem se bála, že by mě při tom nachytal.

Uplynulo ještě dalších dvacet minut, než se konečně objevil. Vešel, svlékl si sako, pustil rádio a usadil se na posteli. Skoro jsem se na něj neodvážila podívat, celá ztuhlá strachy, co přijde. Představovala jsem si, že se na mě vášnivě vrhne, povalí mě na postel a hned mě začne milovat.

Místo toho všeho jen řekl: „Proč nejdeš sem a nesedneš si vedle mě?“

Váhala jsem, ale on mě ujistil, že se nemusím ničeho bát. „Já tě mám doopravdy rád, Priscillo. Kdybys věděla, jak je to fajn, mít tu někoho z domova! Hrozně mi to chybělo. Ty jsi moje potěšení. Je mi tu smutno a jsem sám, víš?“

Seděla jsem vedle něj a mlčela, dojatá jeho chlapeckým přiznáním i jeho zranitelností. Mluvil o tom, jak je náš vztah pro něj důležitý, jak mě potřebuje. Teď už je říjen a on by se měl za šest měsíců vrátit do Států. Říkal, že zná spousty děvčat a dost jich za ním chodí, tak jako jsem přišla já, ale že já jsem první, ke které má opravdu blízko.

Schoulila jsem se mu do náruče a už jsem si byla jistá, že nebude pospíchat. Pevně mě objal. „Teď bych si jen přál, aby tu mohla bejt máma, aby tě taky poznala.“ Vzdychl a zatvářil se utrápeně. „Určitě by tě měla stejně ráda jako já.“

„Škoda, že už ji neuvidím,“ šeptala jsem se slzami na krajíčku.

A tak jsem se dozvěděla, že Elvisova maminka Gladys byla jedinou láskou jeho života. Umřela čtrnáctého srpna 1958 na selhání srdce po dlouholetém zánětu jater. Bylo jí dvaačtyřicet.

Přiznal se, jak ji miloval a jak strašně mu chybí. Děsí se návratu do opuštěného Gracelandu. To je soukromé sídlo, velikánský dům, který jí daroval. Koupil ho za sto tisíc dolarů rok před její smrtí.

Elvis byl přesvědčen o tom, že jeho matka zemřela, protože vzdala boj o život. Její zdraví se rapidně zhoršilo v okamžiku, kdy ho odvedli. Starostlivá láska k manželovi a synovi byla tak veliká, že Gladys nesnesla představu, že by některého z nich ztratila. Často tvrdívala, že ona musí odejít první. Svým naivním, venkovským rozumem nemohla a nechtěla pochopit, že v Německu vládnou už mírové poměry, ta země pro ni stále představovala válku a smrtelné nebezpečí. Proto se o Elvise tolik bála.

Zvykl si telefonovat jí každý den, ať byl kdekoli. Překvapilo mě, když jsem se dozvěděla, že do té doby, než začal vystupovat, nestrávil Elvis ani jedinou noc mimo domov. Vyprávěl mi, jak se kdysi naboural, auto začalo hořet a on taktak vyvázl. Stalo se to pěkně daleko od domova, a přesto Gladys tu noc nespala, seděla na posteli a volala jeho jméno – nějaké jejich vnitřní pouto bylo tak silné, že instinktivně vytušila nebezpečí, které Elvisovi hrozilo. Starost o synovo zdraví byla tak přehnaná, že jakmile se vzdálil z domova, trávila Gladys bezesné noci a neuklidnila se, dokud jí nezavolal, že je v pořádku.

Když byl na základním vojenském výcviku ve Fort Hoodu v Texasu, najal blízko základny domek pro Vernona, Gladys a babičku. Z jeho vyprávění jsem vycítila, že matčina smrt na něj zapůsobila víc, než by kdokoli mohl pochopit. Hrozně si vyčítal, že u ní nebyl, když onemocněla a musela být převezena domů do Memphisu.

Tehdy taky zjistil, že Gladys začala pít, a moc ho to trápilo, protože si uvědomil, že tenhle problém nezdolá. Nepomohlo jeho utěšování, že vojenská služba trvá jen osmnáct měsíců, že se brzo vrátí, nepomohly prosby, aby tedy přijela a byla s ním. A tak vlastně Gladysin strach, že ztratí jediného syna, ji samotnou nakonec přivedl do hrobu.

Elvisovu bezvýchodnou depresi z Gladysiny smrti ještě posilovalo jeho nové tajné trápení kvůli Dee Stanleyové, se kterou se jeho otec Vernon seznámil v Německu. Dee a Vernon se dali dohromady na Elvisův vkus trochu moc brzo po Gladysině smrti. Dee, třicetiletá atraktivní blondýnka, byla v rozvodovém řízení, a když začala chodit s Vernonem, žila už odděleně od svého manžela a tří dětí. Ale Elvise rozčiloval fakt, že otec vůbec mohl pomýšlet na náhradu za Gladys. Navíc pochyboval o čistých úmyslech Dee a o tom, že právě ona by, když už otec nemá zůstat sám, byla ta pravá. „Co si vůbec ta Dee představuje? Chce z něj mít těžkýho frajera, když takovej vůbec není? Proč jí nestačí takovej, jakej je? V životě jsem ho neviděl tak zamilovanýho. A ona si s ním dává rande někde v restauraci a toká jako mladá holka.“

Elvis vyprávěl a vyprávěl, a jak mi svěřoval své problémy a starosti, byl mi čím dál bližší. Světově proslulý zpěvák, hvězda první velikosti, a přesto strašně osamělý člověk.

I tahle návštěva utekla jako voda. Na rozloučenou mě políbil. Dostala jsem první opravdovou pusu. Vyrazilo mi to dech. Poprvé v životě jsem cítila současně s velkou láskou k někomu i silnou, horkou touhu. Docházelo mi, co se děje: stojíme a tiskneme se k sobě celým tělem, ústa na ústech, svírá mě v náruči. Najednou mě pustil – asi poznal, co to se mnou dělá, a uvědomil si, kolik mi je. „Máme dost času, moje maličká.“ Políbil mě na čelo a poslal mě domů.

Po mé čtvrté návštěvě u Elvise táta rozhodl: „Jestli se s ním chceš stýkat, tak ho musíme poznat.“ Rodiče nebyli natolik fascinovaní Elvisovou slávou, aby ustoupili od svých zásad. Zpočátku stačilo, že pro mě přijížděl Currie a zase mě přivážel zpět, ale teď už chtěli vědět, proč vlastně pro mě nejezdí Elvis sám. Jednou v sobotu večer jsem mu oznámila: „Naši se chtějí s tebou sejít. Máš pro mě přijet ty.“

Naštval se. „Co to má znamenat?“

„No víš,“ řekla jsem nervózně, „asi už bych jinak nesměla přijít.“

S návštěvou našich nakonec souhlasil, ale pod podmínkou, že s sebou vezme svého otce.

Toho dne jsem se připravovala na schůzku tak jako obvykle, až na to, že mi to trvalo místo jedné víc než dvě hodiny. Čekala jsem u okna, vyhlížela Elvisovo auto a poslouchala z desky jeho písničky. Old Shep, I Was the One a I Want You, I Need You, I Love You – nonstop, dokud táta nezařval z kuchyně: „Musíš pouštět ty jeho desky zrovna teď? Prokristapána, bude tu za chvíli, vidíte se skoro každej den, měli byste si od sebe kapku odpočinout!“

Byla jsem pěkně nervózní. Věděla jsem, že táta chce, aby pro mě Elvis nejen jezdil, ale aby mě i odvážel domů. Určitě mu to tak řekne.

Chystá se na něj. Ale jak? Přátelsky, nebo nasadí přísnou notu? Já věděla nejlíp, jak přísný umí táta být! Seděla jsem jak hromádka neštěstí.

Asi za hodinu nato jsem zahlédla Elvisovo BMW a sledovala otce se synem, jak vystupují z auta. Elvis to vzal vážně. Měl na sobě uniformu, aby udělal na našeho tátu dojem. Dobře věděl, že vojenská služba bude to pravé téma, které by je mohlo dát dohromady, a vsadil na to. Vypadal perfektně.

Smekl a políbil mě na tvář. Pozvala jsem je dál a zavedla je do obýváku. Elvis byl celý nesvůj, najednou jako by ztratil řeč. „Jsou vaši doma?“ troufl si zeptat se. Stačila jsem jen přikývnout, protože pokračoval: „My jsme se totiž zdrželi, já musel trochu uklízet a teď jsem nemohl najít váš barák.“

To mě pobavilo – Elvis Presley, a omlouvá se!

Toho večera proběhla u nás malá společenská konverzace na úrovni.

„Asi se už těšíte domů.“