Patricia Gibneyová

Nebezpečná místa

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

NO SAFE PLACE

Copyright © Patricia Gibney, 2018. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Lenka Faltejsková, 202, 2026

ISBN 978-80-284-1341-5

Marii, Gerardovi a Cathy,

s láskou

Úterý 9. února 2016, 3.15

Její bosé nohy se lepily k namrzlému povrchu, přesto běžela dál. Myslela si, že křičí, přitom jí z hrdla nevyšla ani hláska. Narazila si loket o kus žuly, ale v porovnání se strachem to byla zanedbatelná bolest.

Zariskovala a ohlédla se přes rameno. Za sebou viděla jen černočernou tmu, stejně jako před sebou. Nechtíc opustila cestu a teď byla ztracená mezi vápencovými a žulovými kvádry. Studené kamení jí rozdíralo chodidla. Pokusila se překročit obrubník, který tam jistojistě musel být, ale narazila si palec a spadla po hlavě do další uličky.

Dokázala myslet jedině na to, že se musí dostat do bezpečí. Zvedla se na zkrvavená kolena a zaposlouchala se. Ticho. Žádné praskání větviček ani šustění listí. Že by ji nechal na pokoji? Vzdal to, přestal ji honit? Když se teď konečně zastavila, zahryzla se do ní mrazivá noc. Roztřásla se zimou. Rozhlédla se a o kus níž ve svahu spatřila světla. Enkláva nízkých domků. Teď už přesně věděla, kde je. V dálce bylo vidět jantarový svit pouličních lamp. Bezpečí.

Rychle se rozhlédla. Stačí doběhnout tam dolů. V duchu napočítala do tří, připravila se na závěrečný úprk do úkrytu.

„Teď, nebo nikdy,“ zašeptala a bez ohledu na svou nahotu se přikrčila, připravená vymrštit se jako panter. Teprve v tu chvíli uviděla obláček páry, něčí dech v mrazivé noci.

Ucítila, jak jí jeho ruka sevřela krk a zmáčkla jí průdušnici. Přitiskl ji zády k sobě. Do nosu ji uhodila nasládlá vůně aviváže z jeho bundy, smíšená s kyselým pachem vzteku. S posledním přílivem adrenalinu prudce vrazila lokty dozadu, jemu do prsou. Heknul, povolil sevření a byla volná.

S křikem se dala na útěk. Narážela do kvádrů, přeskakovala namrzlé balvany a nízké obrubníky, zakopávala, přesto stále s křikem utíkala ze svahu k těm světlům. Už tam bude. Za sebou slyšela dusot jeho nohou. Doháněl ji.

Ne, panebože, prosím tě, ne! Musí uhnout z cesty. Vzala to doleva, kličkovala, málem už se dostala ke zdi, ale najednou země před ní zmizela. Zřítila se do podzemí o dva metry níž, zasáhla ji sprška kamení a hlíny.

Do nohy jí vystřelila trýznivá bolest, ze rtů se jí vydral výkřik. Věděla, že to prasknutí, které předtím slyšela, nebylo ztrouchnivělé dřevo, nýbrž kost v její levé holeni. Při pádu si zlomila nohu. Zahryzla se do kloubů na ruce a snažila se zůstat zticha. Třeba ji tady aspoň nenajde.

Jenomže když zvedla oči k noční obloze, na níž se třpytily hvězdy a předznamenávaly další mráz, objevila se nad okrajem té díry v zemi jeho tvář. Veškeré zbytky naděje ji opustily. Do zvednutého obličeje jí dopadla další mohutná sprška hlíny.

Křičela a velké slané slzy se jí na tvářích míchaly s blátem. S děsivou zřejmostí pochopila, že zemře v cizím hrobě.

DEN PRVNÍ

Středa, 10. února 2016

1. KAPITOLA

Lottie Parkerovou probudil dětský pláč. Otevřela jedno oko a zamžourala na digitální budík: 5.30.

„Ale ne, Louisi, vždyť je ještě noc,“ zasténala.

Její vnuk, kterému byly čtyři a půl měsíce, zatím nevydržel spát v kuse víc než dvě hodiny. Odhodila přikrývku a došla do vedlejšího pokoje. Noční světýlko vrhalo stín na její spící dvacetiletou dceru. Katie měla polštář přetažený přes hlavu a přikrývka se zvedala a klesala v rytmu jejího dechu. Když Lottie zvedla chlapečka z postýlky, utišil se. Z prádelníku vzala plenku a láhev s kojeneckým mlékem a nechala dceru spát.

Ve svém pokoji Louise přebalila, pak ho vzala do náruče a nakrmila. Cítila na prsu tep jeho srdce. Bylo na tom něco nekonečně uklidňujícího a zároveň tak ukotvujícího. Adam by ho zbožňoval. Při pomyšlení na manžela, který zemřel před víc než čtyřmi lety, se jí sevřelo srdce. Rakovina. Prázdno, jež po něm zůstalo, se jí stále nedařilo zaplnit.

Políbila vnoučka do hebkých tmavých vlásků. Když se miminko zkroutilo a vystrčilo láhev z pusy, Lottie náhle píchlo mezi lopatkami. Jenomže si nemohla dovolit nejít do práce. Momentálně sice vládl v Ragmullinu relativní klid, ale dlouho to tak určitě nezůstane.

Nechala vnoučka říhnout a ten se na ni usmál. I ona se usmála.

Dobré znamení pro nadcházející den.

Aspoň doufala.

2. KAPITOLA

Mollie Hunterová se uvelebila na sedadle. Brašnu s notebookem položila na stolek, poskládala si bavlněnou šálu, přimáčkla ji na okno a opřela si hlavu. Klížila se jí víčka. Vytěsnila nadcházející svítání. Ze sluchátek jí do uší proudila tichá hudba, která přehlušovala šramocení spolucestujících. Když vlak vyjel z ragmullinského nádraží, bez problémů usnula, ačkoli vstávala teprve před třiceti minutami.

Za rytmického dunění kol vlaku se vrátily sny. Mollie se mimoděk usmála.

„Co vás tak pobavilo?“

Zaslechla tu otázku přes závoj dřímoty. Otevřela jedno oko. Předtím si nevšimla, že by naproti ní někdo seděl. Ale byl tam. Už zase. Druhé ráno po sobě vynechal všechna ostatní prázdná sedadla a zabral to přímo naproti. Pomalu oči zase zavřela, odhodlaná nevšímat si ho. Ne že by byl ošklivý. Působil celkem obyčejně, jen na rtech měl samolibý úšklebek. Jí bylo pětadvacet, ten muž se zdál o trochu starší. V duchu viděla jeho tvář. Konečně se pořádně probudila, otevřela oči a zadívala se na něj.

Co je kruci zač?

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

Taková drzost! Mezi dojíždějícími v šest ráno platil nepsaný protokol: nikdo nikoho neotravuje. Všichni jsou na stejné lodi. Museli vstát nemožně brzy a teď tu sedí, napůl spící, s narychlo připraveným kafem v termohrncích. Telefony, sluchátka, notebooky a čtečky byly jedinými doplňky tohoto kmene. Tak proč prostě nedrží klapačku a nenechá ji spát? Až vlak přijede do Maynoothu, vagon se začne zaplňovat. Tam už ho bude moct úplně ignorovat. Teď to ještě nešlo.

Měl studeně modré oči, vlasy ukryté pod pletenou čepicí. Čisté nehty. Manikúra? Nakrátko ji napadlo, jestli není učitel. Nebo možná státní úředník nebo bankéř. Nepoznala, jestli má pod tlustou prošívanou bundou sako, nebo svetr. Každopádně si z předchozího rána pamatovala, že nosí džíny. Modré, s nažehleným pukem uprostřed. Proboha, kdo dneska vůbec ještě žehlí džíny? Jeho matka? Ale na to, aby žil s matkou, se zdál přece jen dost starý. Tak manželka? Prstýnek neměl. Proč o něm vůbec přemýšlí? Přepadl ji nepříjemný pocit. Otřásla se. Najednou dostala strach.

Zavřela oči, nechala se utěšit tichou hudbou a chlácholivým rachocením vlaku. Doufala, že jí spánek pomůže přežít následující hodinu a deset minut. A najednou ucítila, jak se nohou dotkl její boty. Okamžitě otevřela oči a ucukla, jako by se opařila.

„Co je?“ vyhrkla chraplavě. První slova, která dnes ráno vypustila z pusy.

„Promiňte,“ pronesl a probodával ji očima jako modrými hroty. Nohu nechal, kde byla. A z jeho tónu bylo zřejmé, že tu omluvu nemyslel ani trochu upřímně.

* * *

Grace připadal docela hezký. Sledovala, jak provokuje tu dívku, která chtěla spát. Musela se usmát. Jí si ani nevšiml. Nikdo si jí nevšímal, ale to jí bylo fuk. Vážně.

Skrčila prsty v infantilně vyhlížejících palčácích a zvedla ramena k uším. Ráda by předstírala, že spí, jenomže předstírání jí nikdy nešlo. Dá se v tobě číst jako v otevřené knížce, říkávala jí máma. Čekal ji měsíc bydlení u bratra. Moc se doma nezdržoval, což bylo štěstí, protože se choval velice úzkostlivě.

Podívala se na prázdné sedadlo vedle sebe, jestli tam ještě má kabelku. Nikdo si vedle ní nikdy nesedal, teprve až když nezbývala jiná volná místa. Já vás nekousnu, řekla by těm lidem nejradši. Místo toho se pokaždé usmála a přikývla, což je většinou uklidnilo. Dívají se na mě, jako bych byla sériový vrah nebo co, myslela si. Nemohla za to, že se pořád nervózně ošívá a nevydrží ani chviličku v klidu. A bylo jí jedno, co si o tom kdo myslí.

Prostě jsem taková, chtělo se jí křičet.

Ale nikdy neotevřela ústa.

3. KAPITOLA

„Chloe, Seane! To tu musím hulákat do ochraptění každé ráno? Vstávat! Hned!“

Lottie se odvrátila od schodů a zavrtěla hlavou. Bylo to spíš horší než lepší. Aspoň že mají příští týden pololetní prázdniny, tím pádem bude moct utéct do práce, aniž by si předtím oddělala hlasivky.

Vytahala prádlo z pračky. Koš se špínou byl pořád do poloviny naplněný, tak naložila do bubnu další várku a dala ji prát, pak naládovala mokré oblečení do sušičky. Svého času jí sem tam s domácími pracemi vypomohla matka, teď byl ale jejich vztah napjatější než dřív, navíc na tom Rose nebyla dobře.

Lottie usrkla kávy, polykala ji jako balzám na nervy. Hodila do sebe tři prášky na bolest a snažila se rozmasírovat bodnou ránu, která se pomalu hojila. Na rozdíl od šrámů, jež utržila na duši. Ty se pravděpodobně nezahojí nikdy. Zadívala se ven, do mrazivého rána. Usoudila, že by si měla vzít svetr, aby jí nebyla taková zima. Měla na sobě černé tričko s dlouhými rukávy, na konci roztřepenými, a úzké černé džíny. Své věrné válenky Uggs minulý týden odložila a vypůjčila si od Katie černé kožené kotníkové boty s plochou podrážkou.

„Tumáš, máti,“ ozvala se Chloe, která vpadla do kuchyně. „Bude se ti dneska hodit.“

„Děkuju.“ Vzala si od sedmnáctileté dcery modrou mikinu. Všimla si, že dívka má světlý make-up, kouřové oční stíny a řasy zvýrazněné černou řasenkou. Blond vlasy si vyčesala do drdolu na temeni.

„Do školy se přece malovat nesmíte.“

„Nesmíme. Taky se nemaluju.“ Chloe popadla krabici s kukuřičnými lupínky a začala si je cpát do pusy.

„A co ten lesk na rty? No tak, nechceš mít přece malér.“

„Taky že ne. Není to make-up, jenom krém, co chrání pleť před mrazem,“ opáčila dívka a odstranila si drobečky z lepkavých rtů.

Její matka zavrtěla hlavou. Na hádky bylo příliš časně. Umyla po sobě hrnek ve dřezu. „Jenom tě varuju pro případ, že si všimnou učitelé.“

„No jasně!“ Chloe nakrčila nos. Je tak podobná svému otci, pomyslela si Lottie.

„Mám o tebe starost.“

„Tak přestaň šílet, jsem v pohodě.“ Dcera zvedla batoh a zamířila ke dveřím.

„Můžu tě svézt, jestli chceš.“

„Projdu se, díky.“

Dveře se hlasitě zabouchly. Lottie nebyla přesvědčená, že je dcera skutečně v pořádku. Navíc nemohla vystát, že ji tituluje „máti“. Lezlo jí to na nervy, což si Chloe uvědomovala. Přesně proto jí tak říkala. Jedině v okamžicích abnormální něhy jí říkala mámo Lottie.

„Dal bych si lívanec,“ ozval se Sean. Napochodoval do kuchyně a napřahoval k ní ruku se školní kravatou.

„Kolik je ti, Seane?“ Dala si ji kolem krku a začala uvazovat uzel.

Upřel na ni pohled zpod víček. „Nemůžu se dočkat, až mi v dubnu bude patnáct. Třeba se pak ke mně přestaneš chovat jako k děcku.“

„Už jsem ti ukazovala nejmíň stokrát, jak si uvázat kravatu.“ Vrátila mu ji i s uzlem.

„Táta se to taky nikdy nenaučil a pamatuju si, žes mu ji vždycky zavazovala ty.“

Smutně se usmála. „To máš pravdu. A promiň, ale nemám čas dělat lívance. Moc se díváš na americké seriály.“ Odhrnula mu vlasy z očí a stiskla mu rameno. „Tak ahoj odpoledne. A buď ve škole hodný.“

Zapnula si mikinu, popadla kabelku a bundu a zamířila ke dveřím.

„Nemůžeš mě svézt?“ zavolal Sean.

„Jestli sebou hodíš.“

Počkala, než vytáhl z lednice kelímek jogurtu a ze zásuvky lžičku.

Popadl batoh. „Tak já už jsem, jestli ty taky.“

„Zatím ahoj, Katie,“ křikla nahoru. „Dej za mě pusu Louisovi.“ A bez čekání na odpověď nejstarší dcery vyšla za synem ze dveří.

Normální ráno v domácnosti Parkerových.

4. KAPITOLA

Vlak zastavil v univerzitním městě Maynooth. Nikdo nevystupoval. U prvního ranního spoje z Ragmullinu do Dublinu to nebylo nic neobvyklého. Kdepak, vysokoškoláci zaplnili až ten v sedm. Zato zdejší nástupiště bylo plné. Z kávy se kouřilo do mrazivého vzduchu, cestující se hrnuli dovnitř, aby ulovili teplo a místo k sezení.

Mollie doufala, že ten naproti ní vystoupí, to se jí však nepoštěstilo. Jel až do Dublinu, stejně jako minule.

Seděl se založenýma rukama, otočený tváří k oknu. Znovu si ho prohlédla. Sice měl oči zdánlivě odvrácené, ale cítila je na sobě. Fuj, pomyslela si a zachvěla se. Zamnula si paže, pokoušela se zahnat zimu. Jenomže to nebylo jenom otevřenými dveřmi a závanem studeného vzduchu zvenčí. Ten chlad jako by sálal přímo z muže naproti ní.

Zatímco se na něj dívala, pomalu se otočil od okna a usmál se. Tenké růžové rty se zvedly v koutcích, ale ve studených modrých očích s černými zorničkami se úsměv neodrazil.

„Studovala jste na Maynoothské univerzitě?“ zeptal se.

Jeho hlas jako by se jí zařízl do srdce. Znělo to jinak, než když na ni mluvil předtím. Ptal se, a zároveň jako by ji obviňoval. Polkla, zavrtěla hlavou.

„Tak na jakou vysokou jste chodila?“ vyzvídal.

Měla by ho poslat do háje. Nic mu do toho není. Vždyť ho vůbec nezná a on nezná ji. Nebo že by? Zamračila se, přimhouřila oči. Není na něm něco povědomého? Ne, usoudila nakonec. Jenom se jí to zdálo.

„Vyřízli vám jazyk?“ Znovu ten úsměv. Ten, co vůbec úsměv nebyl.

Kousla se zevnitř do tváře, přála si, aby z toho zatraceného vlaku mohla vystoupit a dostat se od něj co nejdál. Nebuď iracionální, ozval se její vnitřní hlas. Jenom se snaží chovat přátelsky, zapříst hovor. Jenomže v tomhle prvním ranním vlaku nikdo nemluví.

Chtěla pryč. Rozhlédla se, ale vlak se rychle zaplnil. Zřejmě už by místo k sezení nenašla. Pak se podívala přes uličku a zachytila pohled dívky, která seděla u protějšího okna. A vedle ní bylo volno. Co kdyby si přesedla k ní? Nevypadalo by to divně vzhledem k tomu, že má pořád vedle sebe volné sedadlo? Vždyť toho chlapa stejně nezná, tak co na tom sejde?

Přitiskla si černou brašnu s notebookem na prsa, vstala, zachytila šálu, než spadla na zem. Bokem vycouvala do uličky a posadila se vedle té holky. Sice si oddechla úlevou, i přes uličku však cítila jeho němý vztek.

Slepě se dívala před sebe a doufala, že se ta dívka nebude pokoušet o konverzaci. To se ovšem přepočítala.

„Jmenuju se Grace. A vy?“ Neznámá nasadila úsměv. Mezi předními zuby měla mezeru.

Mollie zasténala a pevně zavřela oči. To je zase den!

* * *

Muž, který seděl o dvě řady dál, zabořil bradu do šály, kterou měl omotanou kolem krku. Sledoval, jak se ta dívka, jež seděla naproti nepříjemnému a provokativnímu cestujícímu, zvedá a přesedá si vedle té holky s mezerou mezi zuby. Vyhovovalo mu, že je nervózní. Ten chlap upoutal její pozornost. Nahnal jí strach. Usmál se do vlněné šály. Výborně mu to hrálo do karet.

Kdyby ta druhá mrcha neutekla, tuhle by nepotřeboval. Vždycky se snažil mít náskok sám před sebou, jak aspoň říkávala jeho matka.

Při pomyšlení na ni mu úsměv z tváře zmizel. Zabořil ruce hlouběji do kapes, přepadl ho třas. Byla zima a ve vlaku moc nefungovalo topení, on však vysloveně mrzl. Zavrtěl hlavou, pokusil se zapudit obrázek své matky a nahradit ho tou dívkou, co k sobě tiskne notebook. Bundu si nechala zapnutou. Zajímalo ho, co má pod ní. Převléká se, když dorazí do práce? Věděl toho o ní hodně, ale netušil, co dělá, jakmile projde vchodem do tuctové kancelářské budovy na Townsend Street.

Vlak stavěl na všech maličkých příměstských zastávkách. Ve vagonu se oteplilo, jak dav v uličkách mezi sedadly houstl. Teď už byly plné lidí, kteří drželi tašky a telefony, ve vzduchu byl cítit zápach těl a nohou. Bylo tak plno, že už na ni neviděl. Zavřel oči, vybavil si ji po paměti a pomyslně se dotkl prstem těch rovných tmavých vlasů. Zároveň se dotýkal sám sebe, přes kapsu kabátu. Už to dlouho nevydrží. Večer se s ní znovu uvidí.

Vlak se kolébal a supěl, zrychloval a pak zase zpomaloval. Vjeli na Connollyho nádraží. Cestující se nedočkavě tlačili ke dveřím. Měl před sebou dlouhý den, plný myšlenek na ni a čekání. Ale nevadí. Večer v půl sedmé bude jeho.

5. KAPITOLA

Inspektorka Lottie Parkerová vystoupala po schodech do patra a pokračovala po chodbě policejní stanice. Její nově zařízená kancelář se nacházela v zadní části společného prostoru. Poslední kousíček skládačky, kterou představovaly tři roky oprav a úprav. Teď už měla dokonce i dveře a daly se zavřít. Ještě si však nezvykla. Roztržitě se posadila ke svému bývalému stolu v hlavní kanceláři. Detektiv seržant Mark Boyd seděl v tom těsném prostoru, o nějž se dělil s detektivy Larrym Kirbym a Marií Lynchovou, přímo naproti ní.

„Jestli ji nechceš, s radostí ji využiju,“ mrkl na ni a ukázal k prázdné kanceláři za jejími zády.

„Ani za nic. Je fajn moct si tam zalézt, když se mi chce. Zavřít dveře a v klidu si zaječet.“

„Většinu času ječíš tady. Už jsme vůči tvým scénám imunní.“ Srovnal papíry do desek a zaklapl je.

„Cos to řekl?“

„Jenom jsem vyjádřil nahlas, co si myslíme všichni,“ utrousil.

„Poznám, když mě někde nechtějí.“ Popadla svou odřenou koženou kabelku, hodila si ji na rameno a odkráčela do nové kanceláře, kde se zavřela.

U stolu klepla na klávesnici a počítač s cinknutím ožil. Otevřela si stránku, kterou si prohlížela den předtím, klikla na fotografii pětadvacetileté Elizabeth Byrneové a zvětšila si ji. Oficiálně ji ještě mezi pohřešované nezařadili, na to bylo brzy. Ale protože tenhle týden vládl v Ragmullinu klid, dala Boydovi za úkol, aby její údajné zmizení zkusmo prověřil.

Podepřela si bradu dlaní a zadívala se na ten portrét, do dívčiných zářivých očí. Měla krásné zrzavé vlasy, sčesané na jedné straně za ucho a na druhé svůdně spadající přes jedno hnědé oko. Ruka jí instinktivně vylétla k vlastnímu vrabčímu hnízdu. Potřebovala by obarvit a ostříhat. Výplata bude až za týden, ani pak si ale nebude moct zaplatit přes osmdesát eur, jež by ji návštěva kadeřnice stála.

„Mám ohledně Elizabeth Byrneové udělat ještě něco?“ Boyd se napůl naklonil do dveří.

„Nekoušu,“ poznamenala a snažila se neusmát.

„Vážně? Před chvílí to vypadalo, že si brousíš zuby.“

„Nechytrač. Pojď dál a sedni si.“

Zavřel dveře a posadil se na šedou čalouněnou židli, kterou záměrně umístila našikmo, aby nikdo neviděl, co na počítači dělá. A upřímně, moc toho nebylo.

„Získal jsi něco z té bezpečnostní kamery?“ zeptala se ho.

Zalistoval složkou, kterou držel na koleni, vytáhl papír, na němž byla vytištěná černobílá fotografie, a položil ho před ni.

„Víš, že to není oficiální,“ poznamenal.

„Vím.“

„Ještě neuplynulo osmačtyřicet hodin.“

Přikývla. „Tak povídej, cos zatím zjistil.“

„Proč jsi dneska tak nabroušená?“

„Boyde! Prostě mi koukej říct, na co se to dívám.“

Nahrbil ramena a nahnul se nad stůl. „Záběr z bezpečnostní kamery na vlakovém nádraží. Pondělí ráno, za pět minut šest, kupuje si zrovna lístek na vlak do Dublinu. Pracuje jako úřednice v německé bance ve finančním centru. Podle kolegů tam byla celý den, odchod si zapsala v 16.25, aby stihla vlak v 17.10 zpátky do Ragmullinu. Poprosil jsem o pomoc taky kamaráda, co dělá v ostraze ve Store Street kolem nádraží. Projel záznamy z tamních kamer, ale Elizabeth neobjevil.“

„Ty kamery jsou na každém nástupišti?“

„Hlavně u těch, z kterých jezdí spoje společnosti DART, jinak jsou spíš v hlavní budově a u pokladen.“

„Kruci.“

„Jemné vyjadřování?“

„Chci přestat mluvit sprostě. Katie tvrdí, že by to ode mě mohl Louis pochytit.“

„Ale prokrista,“ zasmál se Boyd. „Jak to s ní vlastně vypadá, myslíš, že se vrátí na vysokou?“

„Co bys řekl?“ Zavrtěla hlavou. „Umanula si, že odjede do New Yorku za Louisovým dědečkem.“

„Třeba jí to udělá dobře.“

Lottie se nad tím zamyslela. Vybavila si, jak strašné trauma její rodina loni utrpěla. Mimo jiné tehdy zemřel Jason, jediný syn Toma Rickarda. Katie s ním v té době chodila. Pár měsíců nato její tehdy devatenáctiletá dcera zjistila, že s Jasonem čeká dítě. Přerušila studium a teď věnovala veškerý čas péči o syna.

Lottie musela uznat, že ten malý prospěl celé rodině. Chloe se Seanem ho zbožňovali. Jenomže Katie na tom nebyla nejlíp, i když zarputile odmítala veškerou pomoc, kterou jí matka nabízela. Nakonec nechala synkovi udělat pas a rozhodla se odletět do New Yorku. Budou si spolu muset promluvit o nákladech na takovou cestu. Možná dnes večer. Anebo možná ne.

„Jasně, výlet někam jinam by jí mohl prospět,“ připustila, „ale úplně jistá si tím nejsem.“

„Bojíš se, že se nebude chtít vrátit, je to tak?“ opáčil, tentokrát vážně.

Sledovala, jak se opřel a založil si paže přes vyžehlenou modrou košili a dokonalou tmavě modrou kravatu. Prošedivělé vlasy měl jako obvykle ostříhané nakrátko a jeho štíhlost hraničila s hubeností, ale ne tak docela. Věk mezi čtyřicítkou a padesátkou mu slušel mnohem víc než jí, to musela uznat. Bavilo ji špičkovat se s ním a věděla, že ji má rád, jenomže na vážný vztah byl její život příliš komplikovaný.

„Pokud jde o moje děti, nejsem si jistá vůbec ničím,“ přiznala.

„Takže jedno po druhém, co?“

„Přesně tak.“ Uchopila snímek z bezpečnostní kamery, než se mohl začít vyptávat na věci, na něž odpovídat nechtěla. „Pětadvacetiletá holka zmizí beze stopy, poté co jela v pondělí večer vlakem v 17.10 z Dublinu do Ragmullinu. Víme jistě, že do toho vlaku vůbec nastoupila?“

„Dojížděla pravidelně. Mluvil jsem s pár lidmi, co tím spojem jeli včera. Většina uvedla, že ji viděla, ale nebyli si jistí, kdy přesně. Každopádně dva z nich odpřisáhli, že v tom vlaku byla. Vzpomněli si, že stála v uličce, než si za Maynoothem našla volné sedadlo. Víc mi ti svědci říct nedokázali, protože vystupovali hned na další zastávce v Enfieldu.“

„Každopádně domů se Elizabeth nevrátila.“

„Přesně tak.“

„Třeba taky vystoupila v Enfieldu.“

„Podle bezpečnostní kamery na té zastávce ne.“

„Takže zpátky na nádraží v Ragmullinu. Máme fotku z kamery z toho rána. Co večer?“

„Všechny kamery zabírají buď pokladny, nebo parkoviště. Jenomže ona auto nemá, čili musela ráno na nádraží pěšky.“

„Třeba zůstala ve vlaku a skončila někde jinde.“

Boyd zavrtěl hlavou. „Zkontroloval jsem to na všech zastávkách až do Sliga, kde spoj končí. Nic nenasvědčuje tomu, že v tom vlaku byla. Máme tu jenom tvrzení těch svědků, co si myslí, že ji viděli před Enfieldem.“

„Média to nazvou ‚Dívka, která zmizela z vlaku‘.“ Vytiskla fotku, již si zobrazila na monitoru, a podala ji Boydovi. „Pověz mi, co vidíš.“

„Mladou ženu. Má po ramena dlouhé vlasy, pihovatý nos, tmavě hnědé oči a plné rty. Smím říct, že je hezká?“

„Boyde! Ptám se na její osobnost.“ Zavrtěla rozhořčeně hlavou.

„Je to jenom fotka. Nejsem médium.“

„Zkus to.“

Vzdychl. „Vypadá poměrně rozumně. Žádný piercing, žádné viditelné tetování, i když tohle je jenom portrét. Oči jasné, drogy asi nebere.“

„To mě taky napadlo. Objevilo se něco na jejích účtech na sociálních sítích?“

„Naposledy v neděli večer.“

„A to bylo co?“

„Jenom post na Facebooku. Byl to GIF mokré kočky s nápisem ‚Hlavně mi neříkejte, že je zítra pondělí‘.“

„Myslíš, že utekla?“

„Bydlí u rodičů a podle matky z jejího pokoje nic nezmizelo.“

Lottie vstala, popadla bundu a kabelku. „Tak jdeme, prohlédneme si to u nich doma, třeba se z toho něco dozvíme.“

„Ještě to není osmačtyřicet hodin.“

„Jsi snad papoušek? Opakuješ se.“

„Elizabeth je dospělá. Podle mě se trochu ukvapuješ.“

„Proboha, přestaň už remcat. Radši tohle než být venku na mrazu a honit kluky, co překračujou rychlost, nebo se pokoušet vypátrat, kde probíhají ty nelegální zápasy v boxu holými pěstmi.“

„Pane, stůj při mně,“ utrousil.

Lottie otevřela, ohlédla se přes rameno. Vstal a pomalu vyrazil za ní. Když ji míjel, zachytila vůni jeho mýdla a musela se ovládnout, aby se ho nedotkla. Nesmí ohrozit to spokojené příměří, které teď mezi nimi vládne.

„Proč jsi tak nakvašená?“ zeptal se.

„To je moje věc,“ usmála se a prošla hlavní kanceláří, kde rachotily vychládající radiátory. A na chodbě málem vrazila do superintendanta Corrigana.

„Zrovna jsem pro vás šel,“ prohlásil. „Ke mně do kanceláře. Hned!“

Zírala s otevřenou pusou za jeho vzdalující se rozložitou postavou. V poslední době přece sekala latinu, nebo ne?

„Co jsi zase provedla?“ ozval se Boyd, který se stáhl zpátky do kanceláře.

„Nic. Aspoň doufám.“ Překřížila prsty, aby jí ta lež prošla, a vydala se chodbou za svým nadřízeným.

* * *

„Posaďte se, Parkerová. Víte, že mě znervózňuje, když tu poskakujete z jedné nohy na druhou.“

„Já přece ne…“ Lottie zmlkla, složila si bundu přes ruku a udělala, co jí šéf nařídil.

Superintendant se na židli posunul ke stolu. Když pohodlně uvelebil své břicho, klepl propiskou o dřevo a podíval se na inspektorku. Měla co dělat, aby nevyjekla, když si všimla, o kolik hůř vypadá jeho nemocné oko. Loni přes něj nosil pásku a před Vánoci prohlásil, že už je to lepší. Nikdo neměl odvahu zeptat se v čem. Ovšem když se teď na něj dívala, připadalo jí to naopak výrazně horší.

„Mohla byste na mě přestat civět?“ ohradil se a oko si vehementně zamnul, takže začalo slzet a zčervenalo ještě víc.

„Omlouvám se, pane.“

„Vlastně je to jeden z důvodů, proč jsem si vás zavolal.“ Odmlčel se. „Musel jsem k jinému doktorovi a tomu se to vůbec nelíbilo. Poslal mě na rentgen. Na optickém nervu mi našli nějakej zasranej nádor. Takže…“ Hlas se mu zadrhl. Vstal a došel k oknu. Lottie ho pozorovala a říkala si, že to je hodně zlá zpráva. A bylo jí jasné, že další budou následovat.

„Budu si muset vybrat delší volno.“

„To mě mrzí.“ Uvědomila si, že ho zase přerušila. „Omlouvám se.“

„Co kdybyste to přestala opakovat? Přece za to nemůžete. Mohl bych dodat, že je to jedna z mála věcí tady, za které nemůžete.“ Otočil se a jí bylo rázem jasné, jak ho rozčiluje, že musí odejít z práce. „Obrátil jsem se na policejní ředitelství. Posílají za mě dočasnou náhradu. Takže není potřeba dělat konkurzy a další hovadiny.“

„Vážně? Myslela jsem, že v takové situaci je povinnost vypsat konkurz, i kdyby šlo jenom o krátkodobý záskok.“

„Nemám páru, jestli bude moje nepřítomnost krátká, nebo dlouhá. Jde mi teď hlavně o to, aby mi ten posranej nádor dostali z hlavy.“

„To chápu. Omlouvám se, pane.“

„Ježíši, necháte už toho?“

„Oml–“ Zarazila se, než to opět vyslovila. Jestli nedojde na konkurz, neměla by dočasně převzít superintendantovu pozici ona?

„A než něco řeknete, ne, vy moje náhrada nebudete. Vaše pověst pořádně věci zmastit se evidentně dostala k lidem, co jsou výš než já. I když já osobně bych tu měl radši někoho od nás.“ Zhluboka se nadechl. „Jak jste na tom od té doby, co jste se vrátila do práce? Doufám, že líp.“

Neptal se jen na fyzické zdraví. Zranění, která utrpěla z rukou vražedkyně, se stala katalyzátorem šokujících odhalení z rodinné minulosti. Odhalení, s nimiž se ještě pořádně nesrovnala.

„Dobře, pane. Po měsíci doma jsem málem zešílela, ale teď se vážně cítím skvěle.“ Držela si palce, aby to víc nezkoumal.

„To jsem rád.“

„A kdo vás vystřídá, pane? Znám ho?“

„Detektiv inspektor David McMahon.“

Lottie vystřelila ze židle, přičemž bundu i kabelku upustila na zem. „To nemyslíte vážně! McMahon! Ježíši, to snad ne.“ Málem dupla nohou jako vzpurné děcko. „Jestli sem přitáhne, končím!“

„Budete dělat, co vám řekne, a držet jazyk za zuby. Sekat latinu, rozumíte?“

„Pane, to přece nemůžete dopustit! Budu tady pro srandu králíkům. Je neslýchané, aby vás přijel zastoupit někdo z Dublinu, když jsem tu já. Je to nevhodné. Je to… je to…“

„Je to dané. Nedá se s tím nic dělat.“ Corrigan se znovu otočil k oknu. „Doufám, že mě nezklamete. Čekám, že budete poslouchat.“

„Není mi pět, pane.“

Otočil se na patě. „Upřímně řečeno, někdy se to dá dost těžko poznat.“

Lottie si posbírala věci z podlahy. Co si počne? Tohle je katastrofa. Zastavila se u dveří. „Doufám, že vaše operace dobře dopadne, pane. A slibuju, že se pokusím poslouchat, než se vrátíte.“

„Tak teď rozhodně jako pětiletá mluvíte. Ale díky. A postarejte se, ať se tu McMahon cítí dobře, prosím vás,“ dodal. „I když oba víme, že je to kretén.“

Když se Lottie dostala na chodbu, opřela se o studenou zeď. McMahon. Čím si jenom tohle zasloužila? Musí ven, aby si mohla v klidu promyslet, co všechno tahle špatná zpráva znamená.

Natáhla si bundu a šla najít Boyda.

6. KAPITOLA

Boyd rychle prošel budovou a byl venku ze dveří. Lottie takové štěstí neměla. Rozruch v recepci ji varoval, že má jít rychle dál, přesto se ze zvědavosti podívala, co se děje. A povedlo se jí to přesně ve chvíli, kdy se mladá žena, která tam právě křičela, otočila k ní.

„Hej, vy! Vypadáte jako jedinej člověk, co mě vyslechne. Můžu s váma na minutku mluvit?“ Žena měla bujnou blond hřívu, vlasy u kořínků černé a vyčesané do culíku vysoko na temeni. V uších se jí houpaly masivní kruhové náušnice a na boku držela dítě, které si cucalo palec.

„Co se děje?“ zeptala se Lottie a v duchu se proklela, že nezmizela stejně rychle jako Boyd.

Žena v upnutých džínách a v černých kožených kozačkách po kolena zamířila k ní.

„Ta nána v recepci si nechce zapsat, co jí říkám. Můžete jí nařídit, aby to udělala? Protože když je to zapsaný, musíte to řešit, ne?“

Lottie jí ukázala na dřevěnou lavici hned u vchodu. Významně kývla na Gilly O’Donoghueovou, která měla tu smůlu a na dnešek si vylosovala službu v recepci.

„Jak se jmenujete?“ Přisedla si k té ženě.

„To s tím nemá nic společnýho. Jenom chci nahlásit, co jsem slyšela, ale nikdo mě neposlouchá!“

„Ráda si to poslechnu. Ale jestli chcete, abych vás brala vážně, musíte mi povědět jméno a adresu.“ Lottie vytáhla z kabelky zápisník a propisku.

„Když vám to řeknu, tak už mi tuplem nebudete věřit.“ Návštěvnice pevně obemkla dítě.

„Zkuste to.“

„Fajn. Aspoň uvidíme, jestli nemáte nos nahoru. Jmenuju se Bridie McWardová a žiju v kočovnickým táboře.“

„Dobře, Bridie,“ opáčila inspektorka klidně. „A co mi chcete povědět?“

Žena se na tvrdé lavici nervózně zavrtěla, jako by ji vyvedlo z míry, že je Lottie skutečně ochotná ji vyslechnout.

„Tady Tommymu se prořezává zub, takže se pořád budí. No a v pondělí v noci to bylo fakt peklo. Teď už mu ten zub vylez, ale celej víkend byl tenhle kluk protivnej jak prdel. Pardon. Vy asi s uřvanejma děckama moc zkušeností nemáte, co?“

„To byste se divila. Pokračujte.“

„Takže jak jsem řekla, bylo to v pondělí v noci příšerný. Vstávala jsem k němu minimálně třikrát. Taky proto jsem to uslyšela.“

„Co jste uslyšela?“

„Výkřiky. Jak jsem řekla i támhletý nafrněný madam.“ Ukázala na Gilly.

Lottie se pro sebe usmála. Bridie si udělala špatný závěr, Gilly O’Donoghueová patřila k těm bystřejším strážníkům na stanici a byla dobrá policistka.

„Pokračujte,“ vybídla ji.

Bridie se na ni podívala. „Víte, kde to tábořiště je? Prej dočasný řešení. Jo, leda kulový, já už tam trčím pětadvacet let. Narodila jsem se tam, moje máma tam žila v karavanu celej život, ještě než tam postavili ty baráky. A vychovala nás vosum. Nakonec už musela do důchoďáku. Já jsem nejmladší. Takže teď nám zůstal jeden z těch malejch domků. Dočasnej? To teda ani omylem. Každopádně bydlíme hned vedle hřbitova.“

„Znám to tam,“ přikývla Lottie. Chodila na hřbitov navštěvovat Adamův hrob, i když už ne tak často jako dřív. Měla by se tam zase zastavit a vzít s sebou rudé růže k Valentýnu. Adam by se nejspíš obracel v hrobě a popadal by se smíchy za břicho. Dokud byl naživu, Valentýn je nikdy nezajímal.

Bridie mluvila dál. „Mezi těma barákama a hřbitovem je vysoká zeď. A v pondělí v noci – nebo teda spíš už v úterý ráno – jsem zpoza tý zdi slyšela někoho křičet. Lekla jsem se, že vstávaj mrtví z hrobu. Znělo to jako křik bánší, která zvěstuje smrt. Máma říkala, že ji taky jednou slyšela, už dávno. Vytáhla jsem Tommyho z postýlky a chtěla probudit Paddyho, svýho manžela. Jenomže ten v posteli nebyl. Někdy se staví u kamarádů a zapomene se vrátit domů. Vím, že by mi řekl, že jsem pitomá a ať zase spím, ale jak jsem měla usnout, když byl malej vzhůru a na hřbitově někdo vřískal? Byla jsem strachy bez sebe. A vlastně pořád jsem.“ Kousla se do rtu a svěsila hlavu, jako by to byl hřích, bát se.

Lottie se zarazila s propiskou ve vzduchu. Ozvalo se zamlaskání, jak si Tommy urputně cucal palec.

„Takže jste slyšela výkřik?“

„Vy mi věříte, strážnice, že jo?“

„Jsem inspektorka Parkerová a ano, Bridie, věřím, že jste něco slyšela. Jenom nevím co. Proč jste to nepřišla nahlásit včera?“

„Musela jsem na sociálku. Podepsat papíry.“

„Jasně. A v kolik hodin v noci jste ten výkřik v pondělí slyšela?“

„Já to věděla. Vy mi nevěříte.“ Bridie vyskočila. „Jen co jsem řekla, kde bydlím a že jsem byla na sociálce, myslíte, že vám tu vykládám blbosti. Tak abyste věděla, paninko nafrněná inspektorko, myslet si můžete, co chcete. Chodila jsem do školy. Mám maturitu a měla jsem práci. Pak jsem se vdala a narodil se Tommy. Tak jsem se musela přihlásit na sociálku.“

„Sedněte si, Bridie.“ Lottie chvíli počkala, než se žena spustila zpátky na lavici. „Nejspíš mě posuzujete podle minulých zkušeností, ale já vám věřím.“ Pozorovala, jak ta mladá žena prohrábla synkovi vlásky rukou obtěžkanou zlatými prsteny a jak se kousla do rtu. Neví, co má říct?

„Nic jsem neviděla,“ pronesla nakonec. „Máme okna hnedka u tý zdi. Ale ten výkřik se zdál blízko. Někde hned za ní. A byla to ženská, to vím určitě. Jindy je tam v noci úplný ticho. Teda když se zrovna v táboře nikdo neporve nebo když kolem nehoukaj sirény sanitek. Ale tohle pondělí byl mráz a ticho. A pak se ozval ten výkřik. Na budíku bylo 3.15. Vzpomínám si, že jsem viděla ty červený číslice, když jsem vstávala k Tommymu.“

„Jak dlouho se to ozývalo?“ Lottie už došla k závěru, že žena nejspíš slyšela puberťáky, co dělali vylomeniny, běhali mezi hroby, protože jim to připadalo dobrodružné, a při tom se navzájem strašili.

„Dlouho ne. Prostě výkřik a pak zase ticho.“

„A určitě to byla žena?“

„Jo. Zajdete se tam podívat?“

„Někoho tam pošlu. Nedělejte si starosti, nejspíš to byla jenom nějaká povedená pubertální partička.“

„Neposílejte tam jen tak někoho. Zajeďte tam sama. Vám věřím, že to tam prohlídnete pořádně. A děcka už jsem tam dělat kravál slyšela. Tohle bylo jiný. Byla v tom vopravdická hrůza.“

Lottie s povzdechem vrátila zápisník do kabelky. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Slibte mi to. Pak si budu jistá.“

„Čím si budete jistá?“

„Když mi slíbíte, že se tam podíváte, budu vám věřit.“ Bridie na ni upírala prosebný pohled.

„Dobře, dobře, zajdu tam osobně. Ale už je středa, tak to asi ničemu moc nepomůže.“

„Já budu mít lepší pocit. A budu vědět, že se nemusím bát o Tommyho. Slibujete?“

„Slibuju.“ Lottie chtěla překřížit prsty, aby jí ta lež prošla, ale neudělala to. Upřímnost té mladé matky se jí dotkla. Chtěla jí vyhovět.

„Dneska pozdějc dopoledne bude pohřeb, asi byste se tam měla zastavit předtím.“

„Zajdu tam, hned jak budu moct.“

„Děkuju, pani inspektorko. Jen co jsem vás uviděla, bylo mi jasný, že jste dáma.“

Bridie zvedla synka, její kožené boty zavrzaly a vzápětí byla pryč.

„Takže najednou je z vás dáma?“ rozesmála se Gilly.

„Kdo by to byl řekl?“ opáčila Lottie.

7. KAPITOLA

Boydovi řekla, aby zaparkoval u hřbitovní zdi, pod bezpečnostní kamerou. Ta mířila na jedno místo a varovala potenciální vykrádače aut, aby šli ulicí o kus dál. Stará kovová brána, kterou se dalo projet, byla zajištěná tlustým řetězem.

Lottie prošla brankou pro pěší, Boyd doběhl za ní. Na hřbitově vládlo přízračné ticho.

„Oni vážně věří na bánší, co?“ nadhodil.

„Kdo?“

„Ti z tábora. Věří na kletby, víly smrti a podobný blbosti.“

„Ty ne?“ Lottie rychle procházela hřbitovem a rozhlížela se, jestli někde nezahlédne onu záhadnou ženu skoro dva dny poté, co ji slyšela Bridie McWardová. Sice ji napadlo, jestli by to nemohlo souviset se zmizením Elizabeth Byrneové, vzápětí to ovšem zavrhla jako nesmysl.

V polovině cesty z kopce jí náhle zastoupil cestu muž ve žluté bezpečnostní vestě přes bundu, který se vynořil zpoza stromu.

„Hledáte něco?“ V jedné ruce držel rýč, v druhé zahradnické nůžky.

„Kristepane, vyděsil jste mě k smrti!“ ulevila si.

„Pardon, paní, ale vypadáte jako někdo, kdo zabloudil. Jsem nějakej Bernard Fahy. Zdejší správce.“ Strčil nůžky do podpaží a napřáhl k ní špinavou ruku. „Hledáte nějakej konkrétní hrob?“

„Detektiv inspektorka Lottie Parkerová. A tohle je detektiv seržant Boyd.“

Když ji pustil, měla dlaň od hlíny. Zadívala se do mužovy nažloutlé tváře a všimla si, že bělmo očí má zbarvené podobně. „Nedošlo tu v poslední době k nějakým nepokojům?“

„K nepokojům? Jo aha, už chápu. Byla za váma ta zvědavá káča z tábora a stěžovala si, že tu v noci vřískají bánší.“ Hlasitě a nepříjemně se zasmál. Ten zvuk vyrušil ptáky ve větvích holého stromu nad jeho hlavou. Zamávali křídly, zvedli se jako jeden velký černý mrak a odletěli vzhůru k bledé modré obloze. „Bridie je stejně švihlá jako její matka, stará Queenie. Navíc je taky McWardová, věřej na čarodějnice a tak dál, jestli mi rozumíte.“

„Prověřil jste to její tvrzení, že tu slyšela výkřiky?“ Lottie si zamnula dlaně, aby jí neomrzly.

„Kdybych měl prověřovat všechno, co navykládá ta sebranka tam zezdola, nevykopal bych jedinej hrob a rakve s mrtvolama by se štosovaly u popelnic před branou.“

„Takže tím říkáte, že jste to neprověřil?“

„No to si pište, že ne, copak jsem to právě neřek?“

Inspektorka zavrtěla hlavou, pokoušela se vyznat v jeho kryptických prohlášeních.

„Co jste tu posledních pár dnů dělal?“ zeptala se.

„Kopal jsem hrob pro starou paní Greenovou z centra. Bylo jí jednadevadesát. Měli ji pohřbít už v pondělí, ale rodina čekala, až dorazí vnuk z Austrálie. Dneska ji pochovaj vedle jejího zesnulýho manžela.“ Ukázal k hromadě hlíny o kus níž ve svahu. „Jinak byl klid, abych pravdu řek. Ale touhle roční dobou, když takhle mrzne, se můžete vsadit, že než skončí tejden, někdo natáhne bačkory.“

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého? Nekonal se tu třeba mejdan? Puberťáci, co by se honili mezi hroby?“

„V tomhle počasí? Kdepak, nechávaj si to na léto. Přes zimu pěkně seděj doma a upíjej rodičům gin. Hrajou hry na počítači nebo koukaj na Netflix. Na jejich mladou kůžičku je moc zima.“

Vytáhl zahradnické nůžky z podpaží. Lottie si prohlédla jeho tvář. Byla zjizvená, zřejmě pozůstatky akné během dospívání, zpod černé pletené čepice mu trčely pramínky vlasů. V očích měl neproniknutelný výraz. Nedokázala přečíst, co se v nich skrývá, a nebyla si jistá, jestli by to vůbec chtěla vědět.

„Krátce se tu porozhlédneme, jestli vám to nevadí,“ oznámila.

„Jenom si běžte.“ Zamířil směrem, odkud přišli.

Dole na konci cesty poznamenal Boyd: „Ten chlap se mi vůbec nelíbí.“

Pokrčila rameny a zadívala se na mobilní domky a karavany v tábořišti za vysokou zdí. K nebi stoupal kouř a pak se, jako by ho v tom mrazivém vzduchu uchopila nějaká neviditelná síla, rozlezl do tenkých pruhů a klesal zpátky k zemi.

Bridie McWardová skutečně nemohla přes tu zeď nic vidět ani ve dne, natož uprostřed noci. Když se Lottie rozhlížela po náhrobcích, zavadila pohledem o ten Adamův, žulovou desku na vyvýšeném místě po levé straně.

„Neleží tam Adam?“

Trhla sebou. „Ježíši, Boyde, na chvíli jsem zapomněla, že jsi tady.“

„Nechtěl jsem tě vyděsit. Ale působí to tu v tomhle počasí trochu strašidelně.“

„Je to tu strašidelné, i když svítí a hřeje slunce.“

Zahnula podél zdi doleva a zastavila se u hromady čerstvě vykopané hlíny, ke které prve Fahy ukazoval. Otevřený hrob byl překrytý dřevěnými fošnami.

„Zřejmě budoucí příbytek paní Greenové,“ poznamenala.

„Dermot Green,“ četl Boyd na náhrobní desce. „Zemřel v září 2001 v osmdesáti letech. Jo, taky bych řekl, že skončí tady, vedle manžela.“

„Jednou z tebe bude detektiv,“ zasmála se.

I on se rozesmál. Ten zvuk jako by se vracel ozvěnou. Lottie se otřásla.

Útočily na ni vzpomínky ze dne, kdy tu pohřbívali Adama. Jeho tělo leželo v dřevěné truhle s pozlaceným křížem navrchu, navěky postoupené posvátné půdě… Zapudila ty myšlenky a rozhlédla se kolem hrobu Greenových. Tráva před obrubníky sousedních hrobů byla sešlapaná, což bylo zřejmě dílo Fahyho a jeho pomocníků, kteří tu kopali. Pomalu se vydala po cestě, pak se zastavila u jednoho náhrobku, třetího od Greenových.

„Koukni se, Boyde.“ Klekla si. „Není to krev?“

Nahnul se k ní a oba si prohlíželi hnědočervenou skvrnku v záhonu bílých oblázků, kterými byl hrob vysypaný.

„Nejspíš jo.“ Vytáhl z kapsy u bundy sáček na důkazy. „Vezmu to do laborky.“

„Jo, to udělej.“

Zvedla se a rozhlédla kolem. I tady byla tráva částečně sešlapaná. Možná to bylo mrazem nebo od příbuzných, kteří přišli navštívit svoje zesnulé. Nebo ji udusal hrobník. Nebo někdo jiný? A proč našli skvrnu, která vypadá jako od krve, jen kousek od tábořiště kočovníků tam dole?

Začínala si myslet, že Bridie McWardová možná neslyšela bánší, ale někoho, kdo v úterý v časných ranních hodinách utíkal přes hřbitov.

Otočila se k Boydovi. „Máš to?“

„Mám.“

„Nějak se mi to nechce líbit. Pojďme si ještě popovídat s panem Přátelským.“

* * *

Správce měl kancelář hned za hlavní branou. Na oknech byly železné mříže a střecha připomínala staré venkovské hřbitovy.

„Kdysi se tady bydlelo,“ poznamenal Bernard Fahy.

Vysoukal se z pracovní vesty a teď se šoural po malé místnosti. Měl na sobě tenký svetr a montérky aspoň o dvě čísla větší. Jeho vlasy zřejmě bývaly blond, teď vypadaly spíš zažloutle. Pravděpodobně od kouře z cigaret.

„A teď?“ Rozhlédla se po holé betonové podlaze a popraskaných zdech.

„Teď už tu roky nebydlí ani noha, až na ty nebožáky pohřbený dva metry pod náma.“

„Opravdu?“

„Úplně přesně ne.“ Zasmál se, byl to tentýž nepříjemný zvuk, jímž předtím vyplašil hejno ptáků.

Lottie naskočila husí kůže. Podívala se na toho vysokého hubeného muže. Pleť měl tak poznamenanou sluncem, deštěm a mrazem, že nebylo možné odhadnout jeho věk.

„Dělám tu správce posledních patnáct let a moh bych vám leccos povyprávět o tom, co se tady děje. Nevěřila byste mi.“

„Asi věřila,“ usoudila. Nicméně nepřišla poslouchat hřbitovní historky, potřebovala fakta. „Kdyby se někdo chtěl dostat v noci na hřbitov – je to složité?“

„Hlavní brána je zamčená, když sem teda zrovna nevezou rakev, ale ta malá branka zůstává otevřená ve dne v noci. Navíc přelízt tuhle zeď by nebylo nic těžkýho. Věčně sem někdo hází přes zeď odpadky. Pracuju pro město a stěžoval jsem si na to na radnici, ale není s nima řeč. Viděla jste tu hromadu černejch pytlů venku? Vy s tím asi nic udělat nemůžete, co?“

Zavrtěla hlavou. „Bohužel.“ Otevřela kabelku a vytáhla fotku Elizabeth Byrneové. „Neviděl jste tuhle dívku?“

Fahy uchopil snímek a špinavým nehtem přejel po dívčině tváři. „Pěkná holka. Co provedla?“

„Nic neprovedla.“ Lottie mu fotku vzala a otřela z ní špínu. „Jenom ji hledáme.“

„Tady ji nenajdete, leda by byla mrtvá a pohřbená,“ ušklíbl se.

„Viděl jste ji?“

„Ptáte se furt na to samý. Policejní výcvik je asi děsně těžkej. Ne, nikdy jsem tu holku neviděl.“ Zvedl bundu. „A teď se nezlobte, za pár minut začíná pohřeb paní Greenové.“

„Kdybyste od Bridie nebo někoho jiného ještě něco slyšel, dejte mi vědět, prosím vás.“ Podala mu navštívenku.

„Dám. Popravdě mě těma svýma děsivýma historkama trochu rozhodila. Pomalu jsem tomu sám začínal věřit.“ Podíval se zamyšleně vzhůru ke kosočtvercovým oknům, načež dodal: „Vážně byste nemohla vyšetřit, kdo sem hází ten bordel?“

„Vážně ne.“

„Jestli toho syčáka přistihnu, skončí pod zemí on!“ prohlásil hrobník.

Lottie vystrkala Boyda ze dveří a zamířila k bráně.

„Mám z něj husí kůži,“ poznamenal její kolega.

„Mrtvá a pohřbená. Doufám, že to ji nepotkalo,“ vzdychla.

8. KAPITOLA

Boyd nastartoval, podíval se do zpětného zrcátka a připravil se vycouvat.

„Vydrž chvilku,“ zarazila ho Lottie a položila ruku na volant. „Už sem míří to smuteční procesí. Radši počkáme, než se nahrnou dovnitř.“

„Ty jsi tady šéf.“ Poslušně vypnul motor.

Sledovali, jak Fahy odemyká bránu z tepaných kovových mříží. Ta se pomalu zhoupla dovnitř a pohřební vůz, který vezl prostou borovou rakev ozdobenou kyticí lilií vjel do areálu hřbitova. Osm vozů smutečních hostů zůstalo venku, zaparkovali na protější straně silnice.

Z prvního vystoupil kněz v černém kabátě. Přes ramena mu visela fialová štóla. Byl nepatrně shrbený, jako by na ramenou nesl neviditelnou tíhu.

Kruci, pomyslela si Lottie.

„Je to ten, kdo si myslím, že to je?“ ozval se Boyd.

„Pojď,“ vybídla ho a ignorovala zjevné. Otec Joe Burke se vrátil. „Mají tu tak málo lidí, můžeme jim vylepšit účast.“

„Máme dost práce i bez chození na cizí pohřby.“

„Proboha, můžeš aspoň někdy mlčet?“ Lottie za sebou práskla dveřmi a následovala skupinku zhruba třiceti lidí ze svahu k místu posledního spočinutí paní Greenové.

„Tohle je vážně absurdní, nezlob se na mě.“ Boyd s ní srovnal krok.

„Zlobím. Buď už zticha. Chci vidět, za co Fahymu platí.“

„Vykope hrob, a když rodina odjede, zase ho zahází. Což víš. Ztrácíme čas.“

„Bože, dej mi trpělivost!“ zvolala. „Vrať se do auta a počkej tam na mě.“

„Nemusíš hned prskat. Když už jsem tady, půjdu s tebou.“

Když pohřební vůz zastavil na konci úzké uličky, zpomalila. Dva zřízenci otevřeli zadní dveře a rodina se seřadila, aby převzala rakev. Lottie zacukala ramena. Od Adamovy smrti na pohřbu nebyla, tedy pokud nepočítala ten den, kdy vykopali kosti jejího bratra. Tentokrát šlo o někoho cizího, s kým ji nic nespojovalo. Takže by jí to nemělo vadit. Jenomže vadilo.

A taky tu byl otec Joe Burke s těmi svými světlými vlasy, kratšími, než si pamatovala. Ofinu měl odhrnutou z čela a oči jasné jako safíry. Nasadila si kapuci od bundy a odvrátila se. Chtěla ho vidět, a zároveň nechtěla. Tak si konečně vyber, pomyslela si. Loni se spřátelili během období náročného pro ně oba. Pomohl jí s vyšetřováním vraždy Susan Sullivanové. Jenomže když se pak dozvěděl, kdo byli jeho rodiče, zmrzačený smutkem opustil Ragmullin a Lottie si myslela, že ho víckrát neuvidí. A teď je zpátky. Měla by být ráda? Nebyla si úplně jistá.

Šest mužů, tři napravo a tři nalevo, spustilo rakev na dřevěné fošny, které Fahy položil přes otevřený hrob. Vedle Fahyho čekal další muž v pracovní bundě. Oba se postavili až na konec smutečního shromáždění.

Lottie sledovala, jak nějaký mladík v obleku, který mu byl o číslo menší, položil smuteční liliovou kytici na hromadu hlíny vedle rakve. Těžká vůně těch květů rozdmýchávala vzpomínky a ona se znovu vrátila k tomu dni, kdy pomáhala spustit do země svého manžela. Zeslábnou ty vzpomínky někdy? Lepily se k ní jako studený pot.

Otec Joe pokropil rakev svěcenou vodou a začal odříkávat modlitbu. Hosté se k němu tiše připojili. Lottie se snažila na kněze nedívat. Zamyslela se nad tím, co prve našla v oblázcích. Byla si jistá, že šlo o krev, ale to si tu klidně mohlo rozbít koleno nějaké dítě nebo se mohl poranit někdo z dělníků, když kopali hrob.

Další svěcená voda, pak se šest truchlících, mezi nimi i jediné dvě přítomné ženy, chopilo kožených popruhů po obou stranách jámy. Obtočili si je kolem dlaní, až jim zbělely klouby, a napnuli je. Fahy popošel vpřed, odsunul podpůrné fošny a teď rakev zůstala viset nad dvoumetrovou dírou jen na popruzích.

Žena vykřikla ještě jednou a inspektorka se začala prodírat mezi truchlícími.

„Jste v pořádku?“ chtěla vědět.

Lottie letmo nahlédla dolů, ale všimla si jenom hlíny. „A co jste přesně viděla?“