Start

FREDERICK FORSYTH 

Den pro Šakala 

Tuto knihu věnuji rodičům. 

FREDERICK FORSYTH

Den pro šakala

Copyright © 1971 by Frederick Forsyth 

Translation © Antonín Přidal, 1975, 2001, 2005, 2009 

ISBN 978-80-284-0407-9

Anatomie spiknutí 

1

V březnu v šest čtyřicet je v Paříži chladno a snad ještě chladněji, když má někdo zemřít před popravčí četou. V tu dobu 11. března 1963 stál na hlavním nádvoří pevnosti v Ivry vysoký důstojník francouzského letectva připoutaný zezadu za ruce ke kůlu zaraženému do prochladlého štěrku a upíral oči, které pomalu ztrácely nevěřící výraz, na četu vojáků nastoupenou dvacet metrů před ním. 

Zachrastil sešlápnutý štěrk, napětí maličko povolilo, to zavazovali podplukovníkovi Jeanu-Marie Bastienu-Thirymu oči, odnímajíce jim navždy světlo. Vojáci si nabili a natáhli karabiny a do rachotu dvaceti závěrů bezmocně zamumlal kněz. 

Za zdí zavřeštěl klakson kamionu, kterému nějaké menší vozidlo překáželo v cestě do centra města; troubení přehlušilo povel „K líci zbraň“ vydaný velitelem popravčí čety a umlklo. Třesk výstřelů zčeřil hladinu procitajícího města jen vyplašenými holuby, kteří na chvilku vzlétli do vzduchu. Když za pár vteřin suše a osamoceně pleskla rána z milosti, ztratila se v rostoucím rámusu dopravního ruchu. 

Smrt tohoto důstojníka, který jako vůdce gangu složeného z teroristů Organizace tajné armády (OAS) připravoval atentát na francouzského prezidenta, měla znamenat konec úkladů o prezidentův život. Ironií osudu znamenala začátek, a abychom objasnili příčinu, musíme vysvětlit, proč toho rána na dvoře vojenské věznice u Paříže viselo z provazů prostřílené tělo... 

Slunce konečně zapadlo za palácovou zeď a dlouhé, hrbolaté stíny přinesly na nádvoří vítanou úlevu. Byl nejteplejší den v roce a ještě v sedm večer ukazoval teploměr třiadvacet stupňů. Všude v rozpáleném městě nakládali Pařížané nervózní manželky a ubrečené děti do aut a vlaků a odváželi je na víkend na venkov. Byl 22. srpen 1962, den, kdy za hranicemi Paříže čekala hrstka mužů rozhodnutých, že prezident, generál Charles de Gaulle, zemře. 

Zatímco obyvatelé hlavního města se chystali prchnout před vedrem k řekám a k moři, kde bylo snesitelněji, pokračovala za honosnou fasádou Elysejského paláce schůze vlády. Po nahnědlé dlažbě, chladnoucí v úlevném stínu, se přes tři čtvrtiny předního nádvoří táhl kruh šestnácti černých salonních Citroënů DS zaparkovaných těsně za sebou. 

Řidiči, schovaní v nejhlubším chládku u západní zdi, kam stíny dopadly nejdřív, spolu klábosili jako všichni, kdo většinu pracovní doby čekají na své nevypočitatelné pány. 

Na neobvyklou délku dnešního vládního zasedání žehrali skoro do půl osmé. Pak se za skleněnými dveřmi nad šesti vstupními palácovými schody objevil ořetězovaný a ometálovaný vrátný a pokynul strážím. Řidiči zašlápli nedokouřené guloásky. Policisté a stráže v budkách u brány strnuli jako sochy a masivní železné mříže se rázem otevřely. 

Když se za skleněnými dveřmi objevila první skupina ministrů, řidiči už seděli za volanty. Vrátný otevřel dveře a členové vlády se trousili po schodech, přejíce si navzájem příjemný víkend. V předepsaném pořadí předjížděly limuzíny k nejnižšímu schodu, vrátný s úklonou otevíral zadní dveře, ministři nastupovali a odjížděli kolem salutující palácové stráže do ulice Faubourg-St-Honoré. 

Za deset minut byli pryč. Na dvoře zůstaly dva dlouhé černé Citroëny DS a oba pomalu klouzaly ke schodům. První, s vlajkou prezidenta Francouzské republiky, řídil Francis Marroux, policejní šofér z výcvikového a velitelského střediska státního četnictva v Satory. Byl to tichý, uzavřený člověk, který s ministerskými šoféry na dvoře nikdy nevtipkoval. Ale měl železné nervy a uměl jezdit rychle a bezpečně; proto mohl být de Gaullovým osobním řidičem. Seděl ve voze sám. Za ním jel s druhým Citroënem DS 19 další četník ze Satory. 

V 19.45 se za skleněnými dveřmi objevila druhá skupina a muži na dvoře znovu znehybněli v pozoru. Zahlédli za sklem obvyklý uhlově šedý dvouřadový oblek a tmavou vázanku Charlese de Gaulla. Se starosvětskou galantností nechal prezident projít paní Yvonne de Gaullovou a pak ji vzal za ruku a vedl ze schodů k čekajícímu citroënu. U vozu se rozešli a prezidentova choť nastoupila do prvního automobilu zadními dveřmi zleva. Generál k ní nastoupil zprava. 

Jejich zeť, plukovník Alain de Boissieu, tehdy náčelník štábu obrněných a jízdních jednotek francouzské armády, ověřil, zda jsou zadní dveře z obou stran bezpečně zavřeny, a nasedl dopředu vedle Marrouxe. 

Další dva muži ze skupiny provázející prezidentskou dvojici po schodech se posadili do druhého vozu. Henri d’Jouder, hromotlucký tělesný strážce určený pro tento den, alžírský Kabyl, nasedl dopředu vedle řidiče, uvolnil si těžký revolver v levém podpaží a mocně se zapřel zády do opěradla. Od té chvíle těkal bez ustání očima, ne po autě před nimi, ale po chodnících a nárožích, kolem nichž projížděli. Druhý muž si sedl za něho, ale napřed dal poslední příkaz jednomu z policistů zůstávajících v paláci. Byl to komisař Jean Ducret, šéf prezidentovy osobní stráže. 

U západní zdi třaskavě našlápli dva silniční policisté v bílých přilbách své motorky a zvolna vyjeli ze stínu k bráně. Před výjezdem se na dva metry od sebe zastavili a ohlédli se. Marroux se odlepil s prvním citroënem od schodů, vyrazil k bráně a zařadil se za motorizované předjezdce. Druhý vůz jel za ním. Bylo 19.50. 

Železné mříže se znovu rozletěly a malý konvoj se vyřítil kolem zkamenělých stráží. Na konci ulice zahnul do avenue de Marigny. Zpod kaštanů jej sledoval mladý skútrista v bílé přilbě. Když kolem něho konvoj projel, odrazil se od obrubníku a jel za ním. Frekvence na silnicích byla na srpnový víkend normální a prezidentův výjezd nebyl předem ohlášen. Jen kvílení motocyklových sirén oznamovalo dopravním strážníkům, kdo se blíží, a museli pak zběsile mávat a pískat, aby dopravu včas zastavili. 

V šeru pod kaštany nabral konvoj rychlost, vřítil se na slunné Clemenceauovo náměstí a zamířil rovnou k mostu Alexandra III. Mladíkovi na skútru se v závěsu za úředními vozidly jelo docela snadno. Za mostem vjel Marroux za motocyklisty do avenue generála Gallieniho a odtud na široký bulvár des Invalides. Skútrista pochopil. Na rohu bulváru a ulice de Varennes ubral řvoucí plyn a zahnul k nárožní kavárně. Rychle prošel dozadu k telefonu, vytáhl z kapsy kovovou známku a vytočil místní číslo. 

Podplukovník Jean-Marie Bastien-Thiry čekal v kavárně na předměstí Meudon. Měl třicet pět let, ženu, tři děti a místo na ministerstvu letectva. Za konvenční fasádou svého zaměstnání arodinného života hořce nenáviděl Charlese de Gaulla, protože byl přesvědčen, že vydáním Alžírska tamním nacionalistům zradil Francii a také ty, kteří ho v roce 1958 povolali znovu k moci. 

Sám ztrátou Alžírska o nic nepřišel a na jeho motivech nebylo nic osobního. Považoval se za vlastence a věřil, že své milované vlasti prokáže dobrou službu, zabije-li člověka, v němž viděl zrádce. V té době tak smýšlely tisíce lidí, ale jen málokteří patřili k fanatickým členům Organizace tajné armády, kteří přísahali, že de Gaulla zabijí a jeho vládu svrhnou. Bastien-Thiry byl jedním z nich. 

Když ho zavolali k telefonu, popíjel pivo. Barman mu podal sluchátko a šel vyladit televizor na druhém konci pultu. Bastien-Thiry několik vteřin poslouchal, pak do telefonu zašeptal: „Výborně, děkuji,“ a zavěsil. Pivo už měl zaplaceno. Pomalu vyšel na chodník před kavárničku, vytáhl z podpaží stočené noviny advakrát je pečlivě rozevřel. 

V prvním patře na druhé straně ulice spustila mladá žena krajkovou záclonu za oknem svého bytu a otočila se k dvanácti mužům, kteří přecházeli po místnosti. „Je to trasa číslo dvě,“ řekla. Pět mladších, kteří byli v tomto „řemesle“ amatéry a nervózně si mnuli ruce, vyskočilo. 

Ostatní atentátníci byli starší a klidnější. Jejich velitel a zástupce Bastiena-Thiryho, poručík Alain Bougrenet de la Tocnaye, byl pravicový extremista z velkostatkářské rodiny, pětatřicetiletý, ženatý, otec dvou dětí. 

Nejzlověstněji z nich vypadal Georges Watin, devětatřicetiletý ramenáč s buldočími čelistmi, fanatik z OAS, původně zemědělský inženýr z Alžíru, který se během dvou let stal jedním z nejnebezpečnějších teroristů OAS. Pro staré zranění na noze se mu říkalo Kulhoun. 

Když jim dívka předala zprávu, všech dvanáct se vyhrnulo na schody a zadním východem do postranní ulice, kde parkovalo šest aut, zčásti ukradených, zčásti najatých. Bylo 19.55. 

Bastien-Thiry vybíral místo pro atentát osobně, a to několik dní. Vypočítával úhly výstřelů, rychlost a vzdálenost jedoucích vozidel a palebnou sílu nezbytnou k jejich zastavení. Rozhodl se pro dlouhou rovnou vozovku zvanou avenue de la Libération, která vedla k hlavní křižovatce v předměstské obci Petit Clamart. Podle jeho plánu měla prvá skupina složená z nejlepších střelců zahájit palbu na prezidentův automobil asi dvě stě metrů před křižovatkou. Měli se ukrýt za dodávkový vůz zaparkovaný po straně silnice a střílet na přijíždějící vozidla v hodně ostrém úhlu, aby byla pravděpodobnost zásahu co největší. 

Podle výpočtu Bastiena-Thiryho mělo prezidentův vůz prostřelit sto padesát kulek, ještě než dojede k dodávkovému autu. Jakmile bude zastaven, vyjede z postranní ulice druhá skupina OAS a rozstřílí zblízka vůz tajné policie. Obě skupiny zlikvidují prezidentův konvoj za několik vteřin, načež poběží ke třem autům za dalším rohem a v těch ujedou. 

Bastien-Thiry, třináctý z nich, měl funkci předsunuté hlídky. Ve 20.05 zaujaly obě skupiny své pozice. Sto metrů od nich směrem k Paříži postával na autobusové zastávce Bastien-Thiry snovinami v ruce. Až jimi mávne, bude to signál pro Serge Berniera, velitele prvního komanda stojícího u dodávky. Ten předá rozkaz střelcům ležícím v trávě u jeho nohou. Bougrenet de la Tocnaye vjede s autem do cesty tajné policii. Vedle něho bude sedět Watin Kulhoun se samopalem. 

Když u silnice v Petit Clamart zacvakaly odjišťované zbraně, konvoj generála de Gaulla pronikl z rušného centra na volnější předměstské vozovky. Tam se jeho rychlost přiblížila skoro ke stovce. 

Na volné cestě mrkl Francis Marroux po hodinkách, vycítil rozmrzelou netrpělivost starého generála a zvýšil rychlost ještě víc. Oba motocyklisté před nimi zpomalili a zařadili se za konvoj. De Gaulle takový okázalý předvoj nesnášel a zbavoval se ho, kde mohl. Tak vjeli do avenue de la Division Leclerc v Petit Clamartu. Bylo 20.17. 

O necelé dva kilometry dál doplácel Bastien-Thiry na svůj velký omyl. Dověděl se o něm až po několika měsících od policie, a to už seděl v cele smrti. Když sestavoval časový plán atentátu, zjistil si v kalendáři, že 22. srpna se stmívá ve 20.35; měli tedy dost času i pro případ, že by de Gaulle vyjel později, což se také stalo. Jenže kalendář letectva, odkud plukovník tento údaj vyčetl, platil pro rok 1961. 22. srpna 1962 se setmělo ve 20.10. A těch pětadvacet minut změnilo dějiny Francie. Ve 20.18 rozeznal Bastien-Thiry, že po avenue de la Libération se k němu stodesetikilometrovou rychlostí řítí očekávaný konvoj. Zběsile zamával novinami. 

O sto metrů dál na druhé straně vozovky mžoural vztekle Bernier na nejasnou postavu u zešeřelé autobusové zastávky. Mává už, nebo nemává? Než se stačil rozhodnout, uviděl, jak se kolem autobusové zastávky přehnal žraločí čenich prezidentova vozu a jak se stále více blíží. „Pal!“ zařval na muže u svých nohou. Když na konvoj vypálili, projížděl už kolem nich, takže stříleli z devadesátistupňového úhlu na pohyblivý cíl, který je míjel stodesetikilometrovou rychlostí. 

To, že automobil dostal aspoň dvanáct zásahů, svědčilo o vynikajících střeleckých kvalitách atentátníků. Většina kulek zasáhla citroën zezadu. Roztrhly dvě pneumatiky, a přestože byly ze samolepicího materiálu, náhlá ztráta tlaku strhla auto stranou a přední kola dostala smyk. Právě tehdy zachránil Francis Marroux de Gaullovi život. 

Zatímco eso mezi střelci, bývalý legionář Varga, ostřeloval pneumatiky, ostatní vyprazdňovali zásobníky do vzdalujícího se zadního okna. Několik kulek prolétlo karoserií, jedna rozbila okno a o několik centimetrů minula prezidentův nos. Z předního sedadla se otočil plukovník de Boissieu a zahřměl na tchána atchyni: „K zemi!“ Madame de Gaullová sehnula hlavu k manželovu klínu. Generál mrazivě utrousil: „Už zas?“ a otočil hlavu k zadnímu oknu. 

Marroux pevně sevřel roztřesený volant, mírně jej stočil do smyku a zároveň snížil rychlost, ale jen na okamžik. Vzápětí jeho citroën vyrazil znovu vpřed, k odbočce do avenue du Bois, kde čekala druhá skupina OAS. Těsně za ním jel policejní vůz, který nedostal jediný zásah. 

Při rychlosti blížících se automobilů měl Bougrenet de la Tocnaye, který čekal s nastartovaným autem v avenue de Bois, jen dvě možnosti: buď jim vjet do cesty a nechat se při srážce rozsekat napadrť, anebo spustit spojku o půl vteřiny později. Rozhodl se pro druhou. Když vyrazil z postranní ulice a připojil se k prezidentovu konvoji, automobil po jeho boku nebyl de Gaullův; jeli v něm prezidentův strážce a výborný střelec d’Jouder a komisař Ducret. 

Watin se vyklonil z pravého okna až po pás a vystřílel svůj samopal do zadní stěny citroënu, který jel před ním a za jehož rozbitým oknem zahlédl de Gaullův pyšný profil. 

„Proč na ně ti idioti nestřílejí?“ zahořekoval prezident. D’Jouder se snažil na útočníky vystřelit přes třímetrovou mezeru mezi auty, ale zacláněl mu policejní řidič. Ducret na řidiče křikl, aby se držel prezidentova vozu, a vzápětí teroristům ujeli. Oba motocyklisté, z nichž jednoho de la Tocnayův náhlý výjezd málem povalil, se vzpamatovali a dohnali je. Celý konvoj vtrhl po okruhu na křižovatku, projel ji a uháněl k vojenskému letišti ve Villacoublay. 

Neúspěšní atentátníci neztráceli čas rekriminacemi. Na ty došlo později. Tři vozy použité při operaci nechali stát, naskočili do aut připravených pro únik a zmizeli v houstnoucí tmě. 

Komisař Ducret zavolal autovysílačkou Villacoublay a stručně oznámil, co se stalo. Když tam konvoj o deset minut později dorazil, generál de Gaulle přikázal zajet až k rampě, kde čekala helikoptéra. Sotva vůz zastavil, nahrnuli se k němu ze všech stran důstojníci a hodnostáři a otevřeli dveře, aby pomohli otřesené madame de Gaullové ven. Druhou stranou vystoupil z trosek generál a střásl si z klopy skleněné střepiny. Ignoroval vyděšené dotazy okolostojících, obešel vůz a podepřel svou ženu. 

„Pojďte, má drahá, odletíme domů,“ řekl jí a teprve pak oznámil štábu letectva svůj ortel nad OAS. „Neumějí pořádně střílet.“ Odvedl manželku do helikoptéry a sedl si vedle ní. Za nimi nastoupil d’Jouder. Odletěli strávit víkend na venkově. 

Na letištní ploše zůstal za volantem popelavě bledý Francis Marroux. Obě pneumatiky na pravé straně vozu cestou dodělaly a citroën jel po ráfcích. Ducret mu tiše poblahopřál a dal se znovu do vysvětlování. 

Zatímco novináři po celém světě si lámali hlavy nad atentátem a z nouze psali své články na základě osobních dohadů, francouzská policie v čele se státní bezpečností a za podpory tajné služby a četnictva zahájila největší policejní operaci v dějinách Francie. Brzy se z ní vyvinula nejintenzivnější stíhací akce, jakou kdy tato země zažila. Překonalo ji teprve později stíhání jiného atentátníka, jehož historie dosud nebyla zveřejněna, ale který je v policejních archivech dodnes zapsán pod svým krycím jménem Šakal. 

První úspěch byl zaznamenán 3. září, a jak se v policejní práci často stává, zasloužila se o to obyčejná kontrola. U města Valence, které leží jižně od Lyonu na hlavní silnici z Paříže do Marseille, zastavila silniční hlídka osobní auto se čtyřmi muži. Toho dne jich kvůli kontrole průkazů zastavili stovky, ale tentokrát jeden z cestujících průkaz neměl. Tvrdil, že jej ztratil. Se třemi ostatními byl odvezen do Valence k obvyklému prošetření. 

Ve Valenci se zjistilo, že další tři cestující nemají se čtvrtým nic společného; jen mu nabídli, že ho svezou. Byli propuštěni. Čtvrtému muži byly odebrány otisky prstů a odeslány do Paříže čistě proto, aby se ověřilo, zda je tím, za koho se vydává. Za dvanáct hodin přišla odpověď: Otisky patří dvaadvacetiletému dezertérovi z cizinecké legie, kterého čeká vojenský soud. Udal však pravé jméno Pierre-Denis Magade. 

Odvezli ho na oblastní velitelství kriminální policie do Lyonu. Když čekal na výslech, jeden z policistů, kteří ho střežili, se žertem zeptal: „A co nám řekneš o Petit-Clamartu?“ 

Magade bezmocně pokrčil rameny: „Tak dobře,“ odpověděl, „co chcete vědět?“ 

Za napjaté pozornosti ohromených policistů a za skřípění per stenografů, kteří popisovali jeden blok za druhým, pak Magade „zpíval“ celých osm hodin. Než skončil, jmenoval všechny účastníky atentátu v Petit-Clamartu a devět dalších, kteří hráli menší role v přípravných stadiích či při opatřování výzbroje. Celkem jich bylo dvaadvacet. Stíhání se rozjelo, a tentokrát policie věděla, koho hledá. 

Nakonec unikl jen jeden a ten nebyl dodnes dopaden. Je to George Watin a předpokládá se, že žije s většinou ostatních šéfů OAS ve Španělsku mezi civilními kolonisty z Alžírska. 

Výslechy a příprava obžalob proti Bastienu-Thirymu, Bougrenetovi de la Tocnaye a dalším hlavám spiknutí skončily v prosinci. V lednu 1963 byla skupina postavena před soud. 

Během procesu sbírala OAS síly k novému frontálnímu útoku na gaullistickou vládu a francouzská tajná služba s ní bojovala zuby nehty. Za roztomilými konvencemi pařížského života, pod nátěrem kultury a civilizace, zuřila jedna z nejlítějších a nejsadističtějších podzemních válek moderních dějin. 

Francouzská tajná služba má název Service de Documentation Extérieure et de Contre-Espionage, známý pod zkratkou SDECE. Jejím úkolem je jednak špionáž v zahraničí, jednak kontrašpionáž doma, ale někdy se stává, že se obě překrývají. Její 1. oddělení má na starosti čistou špionáž a dělí se na pododdělení značená iniciálou R, zkratkou slova Renseignement (informace). Jsou to R 1, rozbor informací; R 2, východní Evropa; R 3, západní Evropa; R 4, Afrika; R 5, Střední východ; R6, Dálný východ; R 7, Amerika a západní hemisféra. 2. oddělení se zabývá kontrašpionáží. Trojka a čtyřka je společná sekce pro komunisty, šestka jsou finance a sedmička administrativa. 

Pátému oddělení se říká stručně akční. A ve válce s OAS bylo hlavní základnou. Z jeho velitelství v komplexu nenápadných budov za bulvárem Mortier u Šeříkové brány, zchátralého předměstí na severovýchodě Paříže, vyrážely do války stovky tvrdých chlapů. K románovým „ostrým hochům“ neměl nikdo z žijících lidí blíž než tito muži z akčního oddělení, většinou Korsičané. Byli vycvičeni k vrcholné fyzické zdatnosti a pak odveleni do střediska v Satory, kde se ve zvláštním oddílu, izolováni ode všech ostatních, učili nejrůznějším metodám destrukce. Stali se experty na boj lehkými zbraněmi, na zápasy bez zbraně, na karate a judo. Byli vyškoleni v rádiovém spojení, demolici a sabotáži, výslechové technice s použitím mučení i bez něho, v únosech, žhářství a atentátech. 

Někteří uměli jen francouzsky, jiní mluvili plynně několika jazyky a byli doma ve všech hlavních městech světa. Při výkonu služby měli právo zabíjet a často toho využívali. 

Když se násilnosti a brutality OAS vystupňovaly, náčelník SDECE, generál Eugêne Guibaud, posléze pustil tyto muže z řetězu a dal jim v tažení proti OAS volnou ruku. Někteří z nich vstoupili do OAS a pronikli až do jejích nejvyšších orgánů. Omezili se pak na podávání informací, na jejichž základě mohli jednat jiní, a mnozí emisaři OAS vyslaní do Francie nebo do jiných oblastí, kde podléhali pravomoci policie, byli pochytáni právě díky informacím opatřeným agenty akčního oddělení, pracujícími uvnitř této teroristické organizace. Někdy se stíhané muže vlákat do Francie nepodařilo a byli nemilosrdně zabiti v zahraničí. Mnozí příbuzní členů OAS, kteří prostě zmizeli, jsou dodnes přesvědčeni, že je zlikvidovalo akční oddělení. 

Ne že by lidé z OAS měli k násilnostem daleko. Pracovníky akčního oddělení, kterým pro jejich převleky říkali „barbouzes“ čili „vousatí“, nenáviděli ze všech policistů nejvíc. V posledních dnech bitvy o moc mezi OAS a gaullistickými představiteli v Alžírsku zajala OAS sedm „vousatých“. Jejich těla pak byla nalezena na balkonech a kandelábrech, jenže bez uší a nosů. Tímto stylem tajná válka pokračovala, a kolik lidí bylo umučeno, kým a ve kterém sklepě, se nikdy přesně nedozvíme. 

Ostatní „vousatí“ zůstali mimo OAS, pod přímým velením SDECE. Někteří pocházeli z řad profesionálních gangsterů, udržovali staré kontakty a nezřídka si pro nějakou zvláště špinavou práci ve vládních službách zavolali na pomoc někdejší přátele z podsvětí. Právě kvůli takovým akcím se ve Francii začalo mluvit o „paralelní“ (neoficiální) policii, kterou prý řídí jeden z de Gaullových nejbližších spolupracovníků Jacques Foccart. Ve skutečnosti žádná „paralelní“ policie neexistovala; to, co se jí připisovalo, prováděli otrlí muži z akčního oddělení anebo zmobilizovaní šéfové gangů z „galerky“. 

Korsičané, kteří převládají jak v pařížském a marseillském podsvětí, tak v akčním oddělení, se vyznají v krevní mstě a po zavraždění sedmi „vousatých“ z mise C v Alžíru rozpoutali proti OAS vendetu. Tak jak pomáhalo korsické podsvětí spojencům při vylodění v jižní Francii v roce 1944 (nikoli nezištně – za odměnu pak ovládlo téměř veškerý obchod s neřestí na Azurovém pobřeží), tak pomáhali Korsičané bojovat za Francii i počátkem šedesátých let krevní mstou na Organizaci tajné armády. Mnozí z členů OAS, kterým se přezdívalo „černé nohy“ (Francouzi narození v Alžírsku), byli téhož založení jako Korsičané a leckdy to byl boj téměř bratrovražedný. 

Jak se vlekl proces s Bastienem-Thirym a jeho druhy, zahájila svou kampaň také OAS. Její vůdčí osobností, zákulisním podněcovatelem spiknutí v Petit-Clamartu, byl plukovník Antoine Argoud. Jako odchovanec jedné z předních francouzských univerzit, Ecole Polytechnique, vynikal bystrým úsudkem a dynamickou energií. V hodnosti poručíka bojoval pod de Gaullovým vedením ve „Svobodné Francii“ proti nacistickým okupantům. Později velel jízdnímu pluku v Alžírsku. Byl to malý, sporý člověk, výborný, ale bezohledný voják. V roce 1962 se stal operačním šéfem OAS v exilu. 

Protože měl zkušenosti s psychologickou válkou, věděl, že boj proti gaullistické Francii se musí vést na všech úrovních, terorem, diplomacií i propagandou. V rámci kampaně se postaral, aby předseda Rady národního odboje, politického křídla OAS, bývalý francouzský ministr zahraničí Georges Bidault, mohl udělit sérii rozhovorů západoevropským novinám a televizím, a vyložit tak opozici OAS vůči generálu de Gaullovi „seriózním“ způsobem. 

Přitom Argoud využíval své vysoké inteligence, jejíž zásluhou se kdysi stal nejmladším plukovníkem francouzské armády a nyní nejnebezpečnějším mužem v OAS. Dohodl Bidaultovi s významnými stanicemi a dopisovateli řadu rozhovorů, ve kterých měl starý politik možnost zahalit méně stravitelné praktiky gangsterů z OAS do decentního pláště.

Úspěch Bidaultovy propagační operace inspirované Argoudem poplašil francouzskou vládu neméně než teroristické taktiky a vlna výbuchů plastických náloží v kinech a kavárnách po celé Francii. A 14. února byly odhaleny přípravy na další atentát na de Gaulla. Patnáctého měl mít přednášku ve vojenské akademii na Martově poli. Podle plánu atentátníků měl být zastřelen zezadu při vstupu do přednáškové síně; vrah měl čekat mezi okapy přilehlého bloku. 

Pro toto spiknutí pak byli postaveni před soud Jean Bichon, kapitán dělostřelectva Robert Poinard a učitelka angličtiny na vojenské akademii Paule Rousselotová de Liffiac. Střílet měl Georges Watin, ale i tentokrát Kulhoun unikl. V Poinardově bytě se našla puška s teleskopem a tři jmenovaní byli zatčeni. Při procesu vyšlo najevo, že když uvažovali, jak propašovat Watina a jeho pušku do akademie, obrátili se na důstojníka Maria Tho, a ten šel rovnou na policii. Generál de Gaulle se pak vojenské ceremonie zúčastnil přesně podle plánu, to jest 15. února, ale svelkou nevolí se přece jen podvolil přijet v obrněném voze. 

Spiknutí bylo neuvěřitelně amatérské, nicméně de Gaulla znepokojilo. Nazítří si předvolal ministra vnitra Freye, udeřil pěstí do stolu a tomuto členovi vlády odpovídajícímu za státní bezpečnost řekl: „Těch atentátů už bylo dost.“ 

Bylo rozhodnuto exemplárně potrestat hlavní spiklence z OAS, a zastrašit tak ostatní. O výsledku procesu s Bastienem-Thirym, který dosud probíhal u Nejvyššího vojenského soudu, Frey nepochyboval, protože Bastien-Thiry se mermomocí snažil dokázat, proč má podle něho Charles de Gaulle zemřít. Ale na odstrašení to bylo málo. 

22. února dostal šéf akčního oddělení kopii hlášení, které poslal šéf 2. oddělení SDECE (kontrašpionáž vnitřní bezpečnost) ministrovi vnitra. Mimo jiné se v něm uvádělo: 

„Podařilo se nám zjistit, kde se zdržuje jeden z hlavních vůdců podvratného hnutí, bývalý plukovník francouzské armády Antoine Argoud. Uprchl do Západního Německa a podle informací naší zpravodajské služby tam hodlá několik dnů zůstat... 

Za těchto okolností by mělo být možné dostat se k Argoudovi a snad ho i zajmout. Protože žádost, s níž se naše oficiální kontrašpionážní služba obrátila na kompetentní západoněmecké bezpečnostní orgány, byla zamítnuta a protože tyto orgány nyní očekávají, že naši agenti budou Argoudovi a dalším vůdcům OAS v patách, operace proti Argoudovi musí být provedena s maximální rychlostí a diskrétností.“ 

Tímto úkolem bylo pověřeno akční oddělení. 

Odpoledne 25. února se Argoud vrátil do Mnichova z Říma, kde měl schůzku s dalšími vůdci OAS. Místo aby jel rovnou do Unertlstrasse, zajel taxíkem do hotelu Eden-Wolff a pronajal si tam pokoj, zřejmě na nějakou schůzku. Na tu se už nedostavil. V hale hotelu k němu přistoupili dva muži a oslovili jej bezvadnou němčinou. Myslel, že jsou od německé policie, a sáhl si do náprsní kapsy pro pas. 

Vtom mu obě ruce uvízly jakoby ve svěráku, nohy se mu vznesly nad podlahu a bleskurychle byl odnesen do prádelního dodávkového vozu čekajícího před hotelem. Začal kolem sebe kopat a odpověděl mu příval francouzských nadávek. Zrohovatělá dlaň ho ťala do nosu, druhá ruka se mu zaryla do žaludku, čísi prst mu nahmatal nerv pod uchem a Argoud zhasl jako svíčka. 

Po čtyřiadvaceti hodinách zazvonil u pohotovostního oddílu kriminální policie na Quai de Orfèvres 36 v Paříži telefon. Seržantovi v dozorčí službě, který zvedl sluchátko, oznámil chraptivý hlas, že vyřizuje vzkaz od OAS a že Antoine Argoud je „pěkně zabalený“ v dodávce zaparkované za policejní budovou. Za několik minut byly dveře dodávky vyraženy a Argoud se vypotácel mezi užaslé policejní důstojníky. 

Oči, čtyřiadvacet hodin zavázané, mu vypovídaly službu. Museli ho podpírat. Obličej měl plný zaschlé krve z nosu a ústa ho bolela od roubíku, který mu policisté vyňali. Když se ho kdosi zeptal: „Jste plukovník Antoine Argoud?“, zasténal „Ano“. Lidé z akčního oddělení ho v noci nějak dostali přes hranice a anonymní telefonická zpráva o zásilce, která čeká na policejním parkovišti, byla dílem jejich neoficiálního smyslu pro humor. Propuštěn byl až v červnu 1968. 

S jedním však akční oddělení nepočítalo; odstranění Argouda sice OAS nesmírně demoralizovalo, jenže zároveň uvolnilo cestu jeho stínovému zástupci, málo známému, ale stejně protřelému podplukovníkovi Marku Rodinovi, k velení nad operacemi, jejichž cílem bylo zavraždit prezidenta de Gaulla. Po mnoha stránkách na tom prodělalo. 

4. března vynesl Nejvyšší vojenský soud rozsudek nad Jeanem-Marie Bastienem-Thirym. Se dvěma dalšími byl odsouzen ktrestu smrti a stejně tak tři dosud nedopadení, včetně Watina Kulhouna. 8. března naslouchal generál de Gaulle tři hodiny žádostem právníků o milost pro odsouzené. Dva rozsudky změnil z trestu smrti na doživotní žalář, ale odsouzení Bastiena-Thiryho nechal v platnosti. 

Večer oznámil podplukovníkovi letectva jeho obhájce, jak bylo rozhodnuto. 

„Termín je jedenáctého,“ řekl svému klientovi, a když se podplukovník nepřestával nevěřícně usmívat, dodal příkře: „Budete zastřelen.“ 

Bastien-Thiry se usmíval dál a zavrtěl hlavou. 

„To vy nepochopíte,“ řekl advokátovi. „Ve Francii se nenajde četa, která by proti mně zvedla zbraň.“ 

Mýlil se. Zprávu o popravě přinesla rozhlasová stanice Europe I ve francouzském vysílání v 8 hodin. Ve většině západoevropských zemí ji slyšel každý, kdo vysílání sledoval. V jednom malém hotelovém pokoji v Rakousku rozpoutala tato zpráva řetěz myšlenek a akcí, které ohrozily život generála de Gaulla daleko nebezpečněji než cokoli předtím. Ten pokoj patřil podplukovníku Marku Rodinovi, novému operačnímu šéfovi OAS. 

2

Marc Rodin otočil vypínačem svého tranzistorového rádia a vstal od stolu. Snídaně se skoro nedotkl. Šel koknu, zapálil si další z nekonečné a nepřetržité řady cigaret a vyhlédl na zasněženou krajinu, kterou opožděné jaro ještě nezačalo obnažovat. 

„Krysy.“ Vyslovil to tiše a velmi jedovatě a připojil tlumeně další litanii z podstatných jmen a epitet, jimiž vyjadřoval své pocity z francouzského prezidenta, jeho vlády a akčního oddělení. 

Rodin se od svého předchůdce lišil téměř ve všem. Byl vysoký a hubený, měl mrtvolnou tvář, kterou zevnitř vykotlala nenávist, a obvykle maskoval své city nerománskou ledovostí. Jemu nepomohla otevřít dveře k vyšší hodnosti žádná Ecole Polytechnique. Byl synem příštipkáře, v idylických dnech svého jinošství uprchl po příchodu Němců v rybářském člunu do Anglie a přihlásil se jako řadový vojín pod prapor s lotrinským křížem. 

Povýšení přes seržanta na důstojníka si těžce vydřel v krvavých bojích po celé severní Africe v Koenigově sboru a pak mezi normandskými živými ploty pod velením generála Leclerka. Bojové úkoly v bitvě o Paříž mu vysloužily důstojnické prýmky, k jakým by se při svém vzdělání a výchově nikdy nedostal, a v poválečné Francii měl na vybranou: vrátit se do civilu, nebo zůstat v armádě. 

Jenže vrátit se k čemu? Neuměl žádné řemeslo kromě příštipkařiny, do níž ho zaučil otec, a viděl, že mezi dělníky mají převahu komunisté, kteří navíc ovládli domácí odboj. Zůstal tedy v armádě a jako důstojník, jenž začal od píky, pak prožíval hořké chvíle, když viděl, jak z důstojnických učilišť vychází nová generace vyškolených mládenců, kteří si v hodinách teorie vyseděli tytéž prýmky, za něž on potil krev. Pohled na to, jak ho předstihují v hodnostech a výsadách, v něm vyvolával stále větší trpkost. 

Zbývalo mu jediné: dát se k některému koloniálnímu pluku, mezi tvrdé elitní vojáky, kteří bojovali, zatímco mládenci v prezenční službě pochodovali slavnostním krokem po cvičištích. Podařilo se mu dát se přeložit ke koloniálním parajednotkám. 

Do roka se stal velitelem roty v Indočíně, kde mohl sloužit s chlapy, kteří mluvili a smýšleli stejně jako on. Mladý muž od příštipkářského verpánku měl znovu možnost vysloužit si povýšení v dalších a dalších bojích. Na konci indočínského tažení dosáhl hodnosti majora a po nešťastném a deprimujícím roce ve Francii byl poslán do Alžírska. 

Francouzský ústup z Indočíny a rok strávený ve Francii proměnily jeho skrytou zatrpklost v divokou nenávist k politikům a komunistům, kteří mu navzájem splývali. Věřil, že dokud nebude Francii vládnout voják, nikdo ji nevyrve z moci zrádců a patolízalů, kteří hýbou celým státem. Neboť jen v armádě obě tyto rasy vyhynuly. 

Jako většina frontových důstojníků, kteří viděli své muže umírat a leckdy pohřbívali zohavená těla kamarádů, co měli tu smůlu, že je nepřítel dostal živé, zbožňoval Rodin vojáky jako pravou sůl země, jako muže, kteří obětují svou krev za to, aby si měšťáci doma pohodlně žili. Když po osmi letech bojů v indočínské džungli slyšel od civilů, že jim armáda může být ukradená, a četl, jak levicoví intelektuálové napadají vojáky kvůli takovým lapáliím, jako je mučení vězňů, z nichž je třeba dostat životně důležité informace, zapůsobilo to na něho tak, že při vrozené zatrpklosti nad svými omezenými možnostmi propadl fanatismu. 

Nepřestával věřit, že s náležitou pomocí civilních úřadů v Indočíně a vlády lidí doma mohla Francie Vietnamskou lidovou armádu porazit. Vzdát se Indočíny znamenalo zradit tisíce mladých mužů, kteří tam padli jakoby pro nic za nic. Další zrada pro Rodina nepřipadala v úvahu. To chtěl dokázat v Alžírsku. Na jaře 1956 vyplul z marseillského přístavu s pocitem největšího štěstí, jaké kdy zakusil, přesvědčen, že v dalekých alžírských horách vykoná to, v čem viděl své životní poslání: před celým světem proslaví francouzskou armádu. 

Za dva roky těžkých a lítých bojů nedošlo téměř k ničemu, co by mohlo jeho přesvědčením otřást. Pravda, potlačit povstalce nebylo tak snadné, jak si původně myslel. Přestože se svými vojáky zastřelil mnoho partyzánů, srovnal se zemí mnoho vesnic a nechal umučit mnoho bojovníků z Fronty národního osvobození, povstání se šířilo, až zaplavilo celý venkov a vtrhlo do měst. 

Potřebovali samozřejmě větší pomoc z domova. Tady alespoň nikdo nemohl namítat, že se válka vede v odlehlém koutě impéria. Alžírsko byla Francie, část Francie obydlená třemi miliony Francouzů. Za Alžírsko se bojuje jako za Normandii, Bretaň nebo Provence. Když se Marc Rodin stal podplukovníkem, dostal se z vnitrozemí do velkých měst, nejprve do Bônu, pak do Constantinu. 

Ve vnitrozemí bojoval s vojáky Fronty národního osvobození. S neprofesionály, ale pořád ještě vojáky. Nenávist k nim se vůbec nedala srovnat s tím, co v něm vzplálo, když poznal plíživou, zákeřnou válku městskou, válku vybojovávanou plastickými trhavinami, které ukládali metaři do kaváren patřících Francouzům, do velkých samoobsluh a zábavních parků. Kroky, jež podnikl, aby vyčistil Constantine od zvěře, která tyto bomby zanášela mezi francouzské civilisty, mu v arabské čtvrti vysloužily přezdívku „řezník“. 

Jediné, co scházelo k definitivní likvidaci alžírského odboje a jeho armády, byla vydatnější pomoc z Paříže. Jako většinu fanatiků zaslepila Rodina pouhá víra natolik, že neviděl fakta. Stoupající válečné náklady, národní hospodářství hroutící se pod tíhou války, protiválečné smýšlení odvedenců, to všechno mu nestálo za řeč. 

V červnu 1958 se generál de Gaulle vrátil k moci jako předseda francouzské vlády. Důsledně se zbavil zkorumpované a rozvrácené čtvrté republiky a založil pátou. Když pronesl slova, jež byla heslem generálů, kteří ho přivedli znovu do čela vlády a v lednu 1959 do prezidentského paláce, „Algérie française – francouzské Alžírsko“, Rodin šel do svého pokoje a plakal. Když přijel de Gaulle do Alžíru, bylo Rodinovi, jako by z Olympu sestoupil Zeus. Věřil, že je to začátek nové politiky. Komunisté budou vyhozeni ze svých míst. Jeana-Paula Sartra nemine kulka za velezradu, odbory budou zkroceny a Francie začne bezvýhradně podporovat své syny a přátele v Alžírsku a svou armádu, která brání hranice francouzské civilizace. 

Byl si tím tak jist, jako že nazítří vyjde slunce. Když potom začal de Gaulle napravovat Francii po svém, Rodin si myslel, že je to nějaké nedorozumění. Starý pán potřebuje čas. Když se poprvé doslechl o předběžných rozhovorech s Ben Bellou a Frontou národního osvobození, nechtěl tomu věřit. Sympatizoval se vzpourou francouzských kolonistů, vedenou v roce 1960 velkým Jo Ortizem, ale to, že se zatím nepřistupovalo k definitivní likvidaci partyzánů, považoval za taktický de Gaullův tah. Věřil, že starý ví, co dělá. Copak to od něho neslyšel? Algérie française!

Když se konečně a mimo všechny pochyby ukázalo, že de Gaullova koncepce obrozené Francie s francouzským Alžírskem nepočítá, Rodinův svět se rozpadl jako obrovská porcelánová váza, do které vrazil vlak. Z víry a naděje, z důvěry a jistoty nezbylo zhola nic. Jen nenávist. Nenávist k režimu, k politikům, k intelektuálům, Alžířanům, odborům, novinářům, cizincům; ale především nenávist k Němu. Kromě několika poseroutků, kteří odmítli nastoupit, vedl Rodin celý svůj prapor do vojenského puče. To bylo v dubnu 1961. 

Marně. Jediným prostým, neuvěřitelně chytrým tahem překazil de Gaulle puč hned v zárodku. Nikdo z důstojníků nepřikládal zvláštní váhu tomu, když se několik týdnů před definitivním oznámením o zahájení rozhovorů s Frontou národního osvobození přidělovaly jednotkám tranzistorové přijímače. Rádia se považovala za neškodný komfort a mnoho velitelů s tím souhlasilo. Pop-music, která sem zalétala éterem z Francie, mohla hochy příjemně rozptýlit, když na ně dolehlo vedro, mouchy a nuda. 

Hlas generála de Gaulla už tak neškodný nebyl. Když byla věrnost armády vystavena zkoušce, desetitisíce vojáků rozmístěných v kasárnách po celém Alžírsku otočily knoflíkem, aby si poslechly zprávy. Po vyladění uslyšely hlas, který poslouchal Rodin v červnu 1940. A říkal skoro totéž, co tenkrát: „Musíte se rozhodnout, komu zachováte věrnost. Já jsem Francie, nástroj jejího osudu. Jděte za mnou. Poslechněte mne!“ 

Někteří velitelé praporů se probudili a měli jen pouhou hrstku důstojníků. Většina poddůstojníků jim zmizela. 

Vzpoura byla smetena jako iluze – rádiem. Rodin měl větší štěstí než druzí. Zůstalo s ním dvacet jeho důstojníků, poddůstojníků a vojínů. To proto, že v jeho útvaru sloužilo vyšší procento starých mazáků z Indočíny a alžírského vnitrozemí než ve většině ostatních. Spolu s dalšími pučisty utvořili Organizaci tajné armády (OAS), která přísahala, že svrhne Jidáše usídleného v Elysejském paláci. 

Mezi triumfující Frontou národního osvobození a loajální francouzskou armádou se mnoho dělat nedalo, ale byla to příležitost rozpoutat orgie v ničení. V posledních měsících, když francouzští kolonisté prodávali své životní dílo za babku a utíkali z válkou zpustošeného pobřeží, dělala tajná armáda všechno, aby se jednou provždy a co nejkrutěji pomstila za to, co museli opustit. Když bylo po všem, zbýval jejím vůdcům, jejichž jména gaullistické úřady znaly, jen exil. 

V zimě 1961 se Rodin stal zástupcem Argouda jako operačního šéfa OAS v exilu. Ofenzivě, kterou OAS zahájila proti kontinentální Francii, dal Argoud do služeb svou intuici, nadání, inspiraci; Rodin zase organizační schopnosti, zkušenosti, vychytralost. Kdyby byl jen tvrdým fanatikem, byl by nebezpečný, ale ne výjimečný. Počátkem šedesátých let bylo v OAS takových pistolníků hodně. Jenže on měl něco navíc. Starý příštipkář zplodil hocha s dobře myslícím mozkem, nikdy netříbeným formální vojenskou výukou. Rodin si jej vytříbil sám, podle svého. 

Jeho představy o Francii a vojenské cti byly stejně bigotní jako u ostatních, ale když šlo o čistě praktický problém, mohl posloužit pragmatickým a logickým soustředěním, které bylo účinnější než všechno prchavé nadšení a nerozvážné násilí na světě. 

Stakovým soustředěním přistoupil dopoledne 11. března k problému, jak zabít Charlese de Gaulla. Nebyl tak bláhový, aby si myslel, že to bude snadné; naopak, debaklem v Petit-Clamartu a na vojenské akademii se všechno nesmírně zkomplikovalo. Nebylo těžké najít vraha; problém byl najít člověka nebo plán, který by byl natolik nekonvenční, že by překonal bezpečnostní hradbu, budovanou v soustředných kruzích kolem prezidenta. 

Metodicky probíral v duchu problém za problémem. Dvě hodiny si u okna zapaloval cigaretu od cigarety, až se pokoj zahalil do modré mlhy, dvě hodiny zvažoval různé překážky a vymýšlel plán, jak je odstranit nebo obejít. Při kritickém hodnocení všechny plány obstály; při závěrečné prověrce se všechny hroutily. Z řetězu jeho úvah se vždycky vynořil prakticky nepřekonatelný problém – otázka bezpečnosti. 

Od pokusu v Petit-Clamartu se věci změnily. Pronikání agentů z akčního oddělení do řad a kádrů OAS znepokojivě vzrostlo. Nedávný únos jeho nadřízeného Argouda ukazoval, co všechno je akční oddělení ochotno udělat, aby mohlo zatknout a vyslýchat vůdce OAS. Nezaleklo se ani ostrého konfliktu s německou vládou. 

Když byl Argoud už čtrnáct dní vyslýchán, nezbylo celému vedení OAS, než dát se na útěk. Bidaulta náhle přešla chuť na publicitu a slávu; jiní z odbojové rady panicky prchali do Španělska, Ameriky, Belgie. Horečně se sháněly falešné dokumenty, letenky do odlehlých končin. 

Morálce níže postavených členů to zasadilo omračující ránu. Ti, kteří žili ve Francii a byli až dosud ochotni pomáhat, ukrývat pronásledované, přenášet balíky se zbraněmi, vyřizovat vzkazy či dokonce opatřovat informace, náhle s kvapnou omluvou pokládali telefon. 

Po nezdaru v Petit-Clamartu a výslechu zatčených musely být ve Francii odepsány tři „sítě“. Na základě zasvěcených udání vtrhávala francouzská policie do domů a odhalovala jedno skladiště zbraní za druhým; v době, kdy se spiklenci sešli k druhému zasedání, překazila policie další dva pokusy o atentát na de Gaulla. 

Na rozdíl od zástupců Rady národního odboje, kteří ve výboru zmateně řečnili o znovunastolení demokracie, bral Rodin v úvahu neveselou realitu, jak ji dokládala fakta v nadité aktovce vedle jeho postele. Při docházejících financích a ztrátě domácí a mezinárodní podpory, důvěry i členské základny se OAS pod masakrem francouzské tajné služby rozpadala. 

Poprava Bastiena-Thiryho mohla morálku jen zhoršit. Najít lidi ochotné v tomto stadiu pomoci bude opravdu těžké; tváře těch, na které by bylo spolehnutí, měli vryty do paměti všichni francouzští policisté a s nimi několik milionů občanů. Každý nový plán, který by za těchto okolností počítal s účastí a koordinací mnoha skupin, by vybouchl dřív, než by se atentátník dostal na sto kilometrů od de Gaulla. 

Po všech těchto úvahách Rodin zašeptal: „Někdo neznámý...“ Rychle probral seznam těch, o nichž věděl, že by před atentátem na prezidenta necouvli. O každém mělo ústředí francouzské policie záznam tlustý jako bible. Proč by se jinak on, Marc Rodin, skrýval v hotelu v zapadlé horské vesnici kdesi v Rakousku? 

Řešení ho napadlo těsně před polednem. Napřed je zamítl, ale neodbytná zvědavost ho přinutila, aby se k němu vrátil. Kdyby se někdo takový našel... pokud vůbec existuje... Pomalu, pečlivě budoval pro takového člověka další plán a pak jej vystavil všemožným překážkám a námitkám. Proti všem plán obstál, dokonce i v otázce bezpečnosti. 

Ještě před obědem si navlékl zimník a sešel do přízemí. Ve dveřích hotelu ho zasáhl první náraz větru z ledové ulice. Přinutil ho couvnout, ale zbavil ho protivného bolení hlavy, které si přinesl ze zakouřeného a přetopeného pokoje. Dal se po křupavém sněhu nalevo k poště v Adlerstrasse a odeslal sérii stručných telegramů, kterými oznamoval kolegům rozprchnutým pod falešnými jmény po jižním Německu, Rakousku, Itálii a Španělsku, aby s ním dva týdny nepočítali, protože odjíždí na služební cestu. 

Když šlapal zpátky ke své skromné ubytovně, napadlo ho, že si někteří budou myslet, že chce vzít do zaječích i on, aby se zachránil před únosem nebo atentátem, který na něj možná chystá akční oddělení. V duchu mávl rukou. Ať si myslí, co chtějí, teď není doba na dlouhé vysvětlování. 

Poobědval podle neměnného jídelního lístku; toho dne přišlo na řadu vepřové koleno s nudlemi. Přestože po letech v džungli a alžírské divočině už dobré kuchyni téměř odvykl, měl co dělat, aby jídlo do sebe vsoukal. Odpoledne sbalil kufry, zaplatil a odjel hledat na vlastní pěst člověka, či přesněji typ člověka, o kterém vlastně nevěděl, jestli vůbec existuje. 

Když nastupoval do vlaku, klesalo k přistávací ploše 04 na londýnském letišti letadlo Comet 4B společnosti BOAC přilétající z Bejrútu. Mezi cestujícími, kteří pak procházeli příletovou halou, byl vysoký světlovlasý Angličan. Obličej měl zdravě osmahlý středovýchodním sluncem. Byl odpočinutý a v bezvadné kondici, o což se zasloužily dva nesporně příjemné měsíce v Libanonu a něco alespoň pro něho ještě příjemnějšího: osobně ověřený převod pěkné peněžní částky z jedné banky v Bejrútu do jiné ve Švýcarsku. 

Daleko odtud tlela v písečné egyptské půdě již delší dobu dvě těla pohřbená ohromenou a zuřící egyptskou policií; obě měla v páteři úhledný otvor po kulce a patřila dvěma německým expertům na dálkově řízené střely. Jejich odchod na onen svět zpomalil práci na Násirově raketě Záfira o několik let a jistý sionistický milionář v New Yorku měl pocit, že své peníze dobře investoval. Angličan prošel bez potíží celní kontrolou a v pronajatém autě se rozjel ke svému bytu v elegantní čtvrti Mayfair. 

Rodinovo pátrání trvalo devadesát dní a mohl je doložit třemi útlými fascikly ve třech složkách, které nosil v aktovce stále při sobě. V polovině června se vrátil do Rakouska a ubytoval se v malém Kleistově penzionu na Brucknerallee ve Vídni. 

Z hlavní pošty poslal dva strohé telegramy, jeden do Bolzana vseverní Itálii, druhý do Říma. Povolával jimi své dva hlavní zástupce k naléhavé schůzce do svého vídeňského pokoje. Oba se dostavili během čtyřiadvaceti hodin. René Montclair přijel z Bolzana najatým automobilem, André Casson z Říma přiletěl. Oba cestovali pod falešným jménem a s padělanými dokumenty, protože rezidenti SDECE v Itálii i v Rakousku je měli na seznamu mezi nejhledanějšími jmény a štědře upláceli agenty a informátory na hraničních přechodech a na letištích. 

André Casson dorazil do Kleistova penzionu první, sedm minut před stanovenou hodinou, to jest sedm minut před jedenáctou. Přikázal taxíkáři, aby ho vysadil na rohu Brucknerallee, a několik minut si před výlohou květinářství upravoval kravatu, načež rychle vstoupil do haly penzionu. Rodin se jako obvykle zapsal pod falešným jménem, pod jedním z dvaceti, známých jen jeho nejbližším kolegům. Oba muži, které povolal, dostali předešlého dne telegram podepsaný jménem Schulz, což bylo Rodinovo krycí jméno pro tehdejší dvacetidenní období. 

„Herr Schulz, bitte?“ zeptal se Casson mladíka v recepci. Recepční nahlédl do knihy hostů. 

„Pokoj číslo šedesát čtyři. Račte být ohlášen?“ 

„Ano, jistě,“ odpověděl Casson a zamířil rovnou ke schodům. Vystoupil do prvního patra a hledal pokoj 64. Našel jej v polovině chodby na pravé straně. Sotva pozvedl ruku, aby zaklepal, kdosi ho zezadu uchopil. Otočil se a s úžasem hleděl na mohutný obličej s namodralými čelistmi. Zpod hustého, souvislého houští černých chlupů, které mělo být obočím, se na něho upíraly zvědavé oči. Tento muž se k němu přidal, když procházel kolem výklenku, a šel za ním skoro čtyři metry, aniž Casson něco zaslechl, přestože chodba byla pokryta jen tenkým kobercem. 

„Vous désirez?“ řekl obr ležérně. Ale svěrák na Cassonově pravém zápěstí nepovoloval. 

Na vteřinu se mu zvedl žaludek, protože si vzpomněl, jak před čtyřmi měsíci náhle zmizel Argoud z hotelu Eden-Wolff. Pak v muži za svými zády poznal Poláka z cizinecké legie, který kdysi sloužil v Rodinově rotě v Indočíně a Vietnamu. Vzpomněl si, že Rodin občas Viktora Kowalského používá pro zvláštní úkoly. 

„Mám schůzku s podplukovníkem Rodinem, Viktore,“ odpověděl tiše. Při vyslovení velitelova a svého jména stáhl Kowalski obočí ještě víc. „Jsem André Casson,“ dodal host. Na Kowalského to nezapůsobilo. Napřáhl kolem Cassona levačku a zaťukal na dveře pokoje 64. 

Zevnitř se ozvalo: „Oui.“

Kowalski přiblížil ústa k zavřeným dveřím. 

„Máte tady návštěvu,“ zavrčel a dveře se maličko pootevřely. Vyhlédl Rodin a hned otevřel dokořán. 

„André, příteli! Odpusť.“ Kývl na Kowalského. „V pořádku, desátníku, toho pána čekám.“ 

Casson měl konečně volné zápěstí a vstoupil do pokoje. Rodin ještě cosi Kowalskému ve dveřích řekl a znovu zavřel. Polák se vrátil na své stanoviště v temném výklenku. 

Rodin podal Cassonovi ruku a vedl ho ke dvěma křeslům u plynového krbu. Přestože byla polovina června, venku chladně mžilo, a oba byli zvyklí na teplejší africké slunce. Plyn hořel naplno. Casson si svlékl nepromokavý plášť a přisedl ke krbu. 

„Taková bezpečnostní opatření obyčejně neděláš, Marku,“ poznamenal. 

„To není kvůli mně,“ odpověděl Rodin. „Kdyby se něco stalo, dovedl bych se o sebe postarat sám. Ale asi bych potřeboval pár minut na úklid papírů.“ Ukázal k psacímu stolu u okna, kde ležela vedle aktovky složka. „Proto jsem s sebou vzal Viktora. Šedesát vteřin na zničení těch lejster by mi rozhodně vyšetřil.“ 

„Takže jsou důležitá.“ 

„Možná že jsou, možná že ne.“ Rodinův hlas však zněl spokojeně. „V každém případě počkáme na Reného. Pozval jsem ho na 11.15, abyste nepřišli těsně po sobě a nevylekali Viktora. Když má kolem sebe příliš mnoho neznámých lidí, začne být nervózní.“ 

Rodin se proti svému zvyku pousmál, protože si představil, co by se dělo, kdyby Viktor s těžkým koltem v podpaží znervózněl. Někdo zaklepal. Rodin šel ke dveřím a přiložil k nim ústa. „Oui?“

Tentokrát se ozval hlas Reného Montclaira, zneklidněný a napjatý. 

„Marku, proboha...“ 

Rodin prudce otevřel dveře. Za nimi stál Montclair a před obřím Polákem vypadal jako trpaslík. Obepínala jej Viktorova levačka, která mu tiskla obě ruce k tělu. 

„Ça va, Viktor,“ zabručel Rodin na svého strážce a Montclair byl volný. Vděčně vešel do pokoje a zašklebil se na Cassona, který se na něho zubil z křesla u krbu. Dveře se znovu zavřely aRodin se Montclairovi omluvil. 

Montclair mu šel podat ruku. Svlékl si svrchník, pod nímž měl zmačkaný tmavošedý oblek, špatně ušitý a neslušivý. Tak jako většině bývalých vojáků zvyklých na uniformu Montclairovi ani Rodinovi civilní šaty nikdy nepadly. 

Jako hostitel přenechal Rodin křesla kolegům. Sám si sedl na obyčejnou židli za stolem, který mu sloužil jako psací. Z nočního stolku vytáhl láhev francouzského koňaku a tázavě jim ji ukázal. Oba hosté přikývli. Rodin nalil tři vrchovaté sklenky a dvě podal Montclairovi a Cassonovi. Než začnou jednat, chtěl, aby se oba prochladlí cestovatelé zahřáli. 

René Montclair, který seděl zády k posteli, byl malý a statný astejně jako Rodin býval důstojníkem z povolání. Na rozdíl od Rodina však nebyl na frontě. Většinu života proseděl v administrativě a posledních deset let v účetním oddělení cizinecké legie. Na jaře 1963 se stal pokladníkem OAS. 

André Casson zde byl jediný civil. Tento pedantský človíček se dodnes oblékal jako bankovní ředitel, kterým býval v Alžírsku. V podzemním hnutí Tajné armády a Národního odboje (CNR) působil jako koordinátor. 

Stejně jako Rodin zastávali ještě tvrdší linii než ostatní v OAS, třebaže z různých důvodů. Montclair měl syna, devatenáctiletého mládence, který si před třemi lety odbýval prezenční službu v Alžírsku, zatímco jeho otec vedl účetní oddělení cizinecké legie v Marseille. Major Montclair synovu mrtvolu nikdy neviděl; pohřbila ji v alžírském vnitrozemí hlídka legie, která obsadila vesnici, kde mladého vojína drželi v zajetí partyzáni. Ale slyšel podrobnosti o tom, jak s mladým Montclairem nakládali. V legii se nic dlouho neutají. Lidé mluví. 

André Casson byl zainteresován víc. Narodil se v Alžírsku, celý život zasvětil práci, domovu, rodině. Banka, pro kterou pracoval, měla ústředí v Paříži, takže ani po pádu Alžírska by o zaměstnání nepřišel. Ale když se kolonisté v roce 1960 vzbouřili, přidal se k nim a ve svém rodném Constantinu se stal jedním z jeho vůdců. Přestože se v zaměstnání udržel, viděl, jak se konto po kontu ruší, jak obchodníci začínají vyprodávat a chystají se zpátky do Francie, a pochopil, že s Alžírskem je konec. Krátce po armádní vzpouře podnícené novou gaullistickou politikou a bídou místních malozemědělců a živnostníků, kteří zruinováni prchali do zámořské vlasti, kde mnozí jakživi nebyli, pomohl jedné jednotce OAS uloupit ze své banky třicet milionů starých franků. Pokladník ho poznal, udal jeho spoluvinu a Montclairova bankovní kariéra skončila. Ženu s dvěma dětmi poslal k její rodině do Perpignanu a dal se k OAS. Jeho cena byla v tom, že znal osobně několik tisíc stoupenců OAS, kteří teď žili ve Francii. 

Marc Rodin si sedl za stůl a prohlížel si své kolegy. Také oni se na něho zvědavě dívali, ale na nic se neptali. 

Pečlivě a metodicky začal Rodin svou zprávu. Soustředil se na stále větší počet nezdarů a porážek, které v posledních měsících postihly OAS zásluhou francouzské tajné služby. Jeho hosté zasmušile sklopili oči ke skleničkám. 

„Prostě se musíme podívat faktům do očí. Za uplynulé čtyři měsíce jsme utrpěli tři těžké rány. Zmaření atentátu na vojenské akademii, jehož cílem bylo osvobodit Francii od diktátora, je jen poslední z dlouhé řady případů, kdy byl atentát odhalen již v zárodku. Jediné dva, při kterých se naši lidé dostali do jeho bezprostřední blízkosti, ztroskotaly na elementárních chybách v přípravě nebo při provádění. Nemusíme uvádět podrobnosti, znáte je právě tak dobře jako já.

Únos Antoina Argouda nás připravil o jednoho z nejbystřejších vůdců, a přestože je naší věci oddán, je nesporné, že při moderních metodách výslechu, k nimž zřejmě patří i drogy, je ohrožena bezpečnost celé organizace. Antoine věděl vše, co se vědět dalo, a teď musíme začít znovu, skoro od základů. Proto se scházíme v tomto zastrčeném hotelu, a ne v našem ústředí v Mnichově. 

Ale ani začínat znovu od základů by nebylo tak zlé, kdyby to bylo před rokem. Tenkrát bychom se byli mohli obrátit na tisíce dobrovolníků, plných nadšení a vlastenectví. Dnes to tak snadné není. Zavraždění Jeana-Marie Bastiena-Thiryho situaci nezlepšilo. Nechci svalovat všechnu vinu na naše stoupence. Slíbili jsme jim výsledky, a žádné nemáme. Právem čekají na výsledky, ne na slova.“ 

„To jistě. Ale proč nám to říkáš?“ řekl Montclair. Oba hosté věděli, že Rodin má pravdu. Montclair si uvědomoval nejvíce ze všech, že fondy získané bankovními loupežemi v Alžírsku padly na udržování organizace a že příspěvků od pravicových průmyslníků začíná vážně ubývat. Poslední dobou se jeho žádosti setkávaly se špatně skrývaným opovržením. Casson věděl, že jeho kontakty s Francií každým týdnem řídnou, že úkryty jsou odhalovány a že od Argoudova zatčení jim mnoho lidí odepřelo pomáhat. Popravou Bastiena-Thiryho se to vše mohlo jen zrychlit. Rodin sice shrnul situaci podle pravdy, ale tím ji nijak nezpříjemnil. 

Rodin pokračoval, jako by ho nikdo nepřerušil. 

„Dospěli jsme do stadia, kdy základní úkol našeho boje za osvobození Francie, odstranění Velkovezíra, které je bezpodmínečně nutné, nemají-li všechny další plány přijít nazmar, nelze uskutečnit tradičními prostředky. Nechce se mi, pánové, posílat mladé vlastence do akcí, které mají mizivou šanci zůstat francouzskému gestapu utajeny déle než několik dní. Krátce řečeno, je příliš mnoho práskačů, příliš mnoho odpadlíků, příliš mnoho odrodilců. 

Toho využívá tajná policie, která v současné době infiltrovala hnutí natolik, že dostává informace i o záměrech našich nejvyšších orgánů. Vypadá to, že se do několika dnů po každém našem usnesení doví, co zamýšlíme, co chystáme a s kterými lidmi. Je jistě nepříjemné přiznat takový stav věcí, ale jsem přesvědčen, že nepřiznáme-li si jej, budeme i nadále stavět větrné zámky. 

Podle mého názoru zbývá jen jedna metoda, jak splnit náš první úkol, to jest zabít Velkovezíra: přelstít celou síť špionů a agentů, zbavit tajnou policii jejích výhod a postavit ji před situaci, o jaké nejenže nemá představu, ale jaké by stěží mohla předejít, i kdyby o ní věděla.“ 

Montclair a Casson rychle zvedli hlavy. V pokoji zavládlo hrobové ticho, přerušované jen občasným zabubnováním deště na okno. 

„Přiznáme-li, že mé hodnocení situace je bohužel správné,“ pokračoval Rodin, „musíme zároveň přiznat, že všechny, které známe jako lidi ochotné a schopné Velkovezíra likvidovat, zná také tajná policie. Nikdo z nich se nemůže ve Francii pohybovat jinak než jako štvané zvíře, pronásledované nejen obyčejnou policií, ale zákeřně zrazované i ,vousatými‘ a udavači. Pánové, jsem přesvědčen, že nám zbývá jediná možnost: použít služeb někoho, kdo nepatří k našemu hnutí.“ 

Montclair a Casson na něho pohlédli s úžasem, který pomalu přecházel v pochopení. 

„A kdo by to měl být?“ zeptal se posléze Casson. 

Oba jeho hosté mlčeli, zabráni do vlastních úvah o Rodinově plánu, který jim byl stále jasnější. 

Montclair tiše hvízdl. 

„Takže profesionální atentátník, najatý člověk.“ 

„Ale kde je psáno, že se nám někoho takového podaří najít?“ zeptal se Casson. 

Rodin pozvedl ruku. 