THE VISCOUNT WHO LOVED ME

Copyright © 2000 by Julia Cotler Pottinger

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Inc.

Cover image © Lee Avison / Trevillion Images. Design: Siobhan Hooper – LBBG

All rights reserved.

Translation © 2005, 202, 2026 by Zdeňka Zvěřinová

ISBN 978-80-249-6008-1

Pro malé vrtící se klubíčko, které mi při psaní této knihy dělá společnost. Nemůžu se dočkat, až tě poznám!

A také pro Paula, i když nesnáší domácí hudební večírky.

Společenská sezona roku 1814 vypukla a bylo by marné doufat, že oproti roku 1813 přinese nějaké výrazné změny. Společenská smetánka je opět plná ctižádostivých matiček, jejichž jediným cílem je provdat své drahé dcery za zapřisáhlé staré mládence. Jako letošní nejvhodnější partie se jim jeví vikomt Bridgerton a skutečně – pokud vlasy toho nebohého mladíka vypadají rozcuchané a rozevláté, je to proto, že nemůže udělat ani krok, aniž by ho neprovázela slečna mrkající řasami s takovou silou a rychlostí, že vytváří vánek síly hurikánu. Snad jediná mladá dáma, která se o Bridgertona nezajímá, je slečna Katharine Sheffieldová, jejíž chování k vikomtovi hraničí občas až s nepřátelstvím. A právě proto, drazí čtenáři, má naše autorka pocit, že soupeření mezi Bridgertonem a slečnou Sheffieldovou bude jediným světlým bodem, který oživí jinak běžnou sezonu.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 13. DUBNA 1814

Prolog

Anthony Bridgerton vždycky věděl, že zemře mladý. Ne ovšem jako dítě. Mladý Anthony neměl nikdy důvod uvažovat o vlastní smrtelnosti. Hned od prvních okamžiků na tomto světě ho čekalo báječné dětství.

Je sice pravda, že se stal dědicem starodávného a zámožného vikomtství, ale lord a lady Bridgertonovi se na rozdíl od většiny šlechtických párů milovali, takže v jeho narození neviděli oba ani tak příchod dědice, jako spíš vytouženého potomka.

A tak se nekonaly žádné dýchánky, večírky ani slavnosti kromě toho, že matka a otec v posvátné úctě zírali na svého čerstvě narozeného syna.

Bridgertonovi byli mladí rodiče – Edmundovi táhlo na dvacet a Violet právě oslavila osmnáctiny – ale byli citliví a milovali syna se zanícením a oddaností, v jejich společenských kruzích téměř nevídanými. Navzdory matčině zděšení trvala Violet na tom, že bude o chlapce pečovat sama, a Edmund nikdy nezastával převládající názor, že otcové by své děti neměli vidět ani slyšet. Brával tak nemluvně na dlouhé procházky v polích Kentu, vyprávěl o filozofii a poezii, ještě než mohlo vůbec porozumět slovům, a každý večer mu vyprávěl pohádky na dobrou noc.

Protože byli vikomt a komtesa tak mladí a zamilovaní, nikoho nepřekvapilo, že dva roky po Anthonym následoval další syn, pokřtěný Benedict. Edmund si okamžitě upravil denní rozvrh, a aby mohl chodit na vycházky s oběma syny, strávil týden ve stájích, kde se svým koželuhem sestrojil speciální nosítko. Mohl tak nosit Anthonyho na zádech a současně chovat Benedicta v náručí.

Procházeli se mezi poli a potůčky a otec jim povídal podivuhodné věci o nádherných květinách, jasně modré obloze, rytířích v lesklé zbroji a dívkách v nesnázích. Violet se smávala, když se vraceli celí utrmácení a opálení, aEdmund říkával: „Vidíte? Tady je naše děvče v úzkých. Rozhodně ji musíme zachránit.“ A Anthony se vrhl matce do náruče a s chichotáním přísahal, že ji spasí před drakem dštícím oheň, kterého viděli jen dvě míle odtud na cestě ve vesnici.

„Dvě míle odsud?“ Violet v předstírané hrůze zatajila dech. „Proboha, co bych si počala bez tří siláků, kteří se postarají o moje bezpečí?“

„Benedict je teprve děcko,“ odvětil Anthony.

„Ale vyroste,“ namítla a počechrala mu vlásky, „stejně jako jsi vyrostl ty. A ještě vyrosteš.“

Edmund se k dětem vždy choval se stejnou láskou a oddaností, ale pozdě v noci, když si Anthony tiskl k hrudi Bridgertonovy kapesní hodinky (které mu k osmým narozeninám věnoval otec, jenž je dostal ke stejné příležitosti zase od svého otce), rád si myslíval, že otcův vztah k němu je trochu výjimečnější. Ne že by ho otec víc miloval – v tu dobu byli Bridgertonovi sourozenci čtyři (Colin a Daphne přišli dost brzy za sebou) – a Anthony moc dobře věděl, že všechny děti jsou zahrnovány láskou.

Ne, Anthony považoval jejich vztah za výjimečný, protože znal otce nejdéle. Koneckonců, ať bude Benedict znát otce jakkoli dlouho, Anthony bude mít vždy o dva roky náskok. Před Colinem šest. A pokud jde o Daphne, kromě toho, že je to dívka (ta hrůza!), zná otce o celých osm let méně než on – a tak, jak si s oblibou připomínal, to zůstane napořád.

Edmund Bridgerton tvořil zcela jednoduše střed Anthonyho světa. Byl vysoký, se širokými rameny a uměl jezdit na koni, jako by se v sedle už narodil. Vždycky znal odpovědi na početní otázky (dokonce i když si s nimi soukromý učitel nevěděl rady), neviděl žádný důvod, proč by jeho synové nemohli mít přístřešek v koruně stromů (a tak šel a sám jim ho postavil), a jeho smích dokázal zahřát na těle i duši.

Edmund naučil Anthonyho jezdit na koni, střílet i plavat. Sám ho odvezl do Etonu, místo aby ho poslal v kočáře se sloužícími, jako jela většina Anthonyho budoucích přátel. A když viděl, jak Anthony nervózně pokukuje po škole, která se stane jeho novým domovem, dlouze s ním rozmlouval a ujistil ho, že všechno bude v pořádku.

A bylo. Anthony věděl, že by mu otec nikdy nelhal.

Anthony miloval svou matku, a kdyby jí to mělo zajistit bezpečí, obětoval by i vlastní ruku. Ale během dospívání každý čin, úspěch, cíl, naději i sen vykonával s ohledem na svého otce.

A pak se jednoho dne všechno změnilo. Je absurdní, přemítal později, jak se člověku v okamžení změní celý život, v jednu minutu je všechno jisté a v následující ne.

Stalo se to, když bylo Anthonymu osmnáct. Vrátil se na léto domů a připravoval se na svůj první rok v Oxfordu, kam měl nastoupit stejně jako kdysi jeho otec. Život mu připadal báječný a úchvatný, jak na to má každý osmnáctiletý právo. Objevil ženy a ony si ho všímaly možná ještě víc. Jeho rodiče dál spokojeně plodili děti – rodina se mezitím rozrostla o Eloisu, Francescu a Gregoryho – a Anthony se snažil neobracet oči ke stropu, když v síni míjel matku, poosmé těhotnou. Podle Anthonyho bylo trochu nevhodné pořizovat si děti v jejich věku, ale nechal si svůj názor pro sebe.

Jak by mohl pochybovat o Edmundově rozumu? Možná i on v pokročilém věku osmatřiceti let bude chtít víc dětí.

Když se Anthony objevil, bylo pozdě odpoledne. Vracel se z dlouhé a náročné vyjížďky s Benedictem a právě procházel hlavním vchodem Aubrey Hall, domu Bridgertonových předků, když spatřil svou desetiletou sestru sedět na podlaze. Benedict byl ještě ve stájích, prohrál s Anthonym nějakou hloupou sázku, jejíž podmínky vyžadovaly, aby oba koně otřel dosucha.

Při pohledu na Daphne se Anthony zarazil. Bylo dost zvláštní, že sestra sedí na zemi uprostřed síně. A ještě podivnější bylo, že plakala.

To Daphne nikdy nedělala.

„Daff,“ poznamenal váhavě, protože byl příliš mladý, aby věděl, co si má počít se vzlykající ženou. Hlavou mu prolétla myšlenka, jestli se to někdy vůbec naučí. „Co –“

Než však stačil otázku dopovědět, Daphne zvedla hlavu a hluboký žal v jejích obrovských hnědých očích jím projel jako nůž. Pochopil, že se stalo něco hrozného, a o krůček couvl.

„Umřel,“ zašeptala Daphne. „Táta umřel.“

V první chvíli byl Anthony přesvědčený, že se přeslechl. Otec nemůže být mrtvý. Někteří lidé umírali mladí, jako třeba strýc Hugo, ale ten byl drobný a křehký. No, přinejmenším drobnější a křehčí než Edmund.

„To se pleteš,“ namítl. „Určitě se pleteš.“

Zavrtěla hlavou. „Řekla mi to Eloise. Byl… byla to…“

Anthony věděl, že by neměl Daphne třást, když vzlyká, ale nedokázal si pomoct. „Co to bylo, Daphne?“

„Včela,“ zašeptala. „Píchla ho včela.“

Anthony na ni nechápavě civěl. Nakonec ze sebe vypravil chraplavým a sotva slyšitelným hlasem: „Člověk neumírá na včelí bodnutí, Daphne.“

Mlčela, jen tam seděla a přerývaně dýchala, zatímco se snažila potlačit slzy.

„Píchla ho už předtím,“ dodal Anthony hlasitěji. „Byl jsem s ním. Odnesli jsme to oba. Narazili jsme na jejich hnízdo a já to dostal do ramene.“ Mimoděk zvedl ruku a dotkl se místa, kam ho před lety bodla včela. Tiše doplnil: „Táta do ruky.“

Daphne na něj upírala prázdný pohled.

„Je v pořádku,“ ujišťoval ji Anthony. Zaslechl ve svém hlase náznak paniky a věděl, že sestru děsí, ale byl proti tomu bezmocný. „Člověk nemůže umřít na včelí bodnutí!“

Daphne zavrtěla hlavou a tmavé oči jí najednou zestárly o sto let. „Byla to včela,“ hlesla. „Eloise to viděla. V jednu chvíli tam stál a pak… byl…“

Anthonyho se zmocnil velmi zvláštní pocit, jako by v něm něco rostlo a dralo se to pod kůží na povrch. „A pak co, Daphne?“

„Umřel.“ Vypadala při tom slově rozpačitě, stejně zmateně jako on.

Anthony nechal Daphne sedět v síni a po třech vyběhl schody do ložnice rodičů. Otec určitě nezemřel. Člověk neumírá na včelí bodnutí. To je nemožné. Naprosto šílené. Edmund Bridgerton byl mladý a silný. Vysoký, měl široká ramena, silné svaly a jako je nebe nad nimi, žádná bezvýznamná včela ho nemohla porazit.

Ale jakmile vkročil do síně v patře, poznal z hrobového ticha a z výrazu několika přešlapujících sloužících, že situace je děsivá. Jejich soucitné obličeje ho budou pronásledovat do konce života.

Rozestoupili se jako kapky v Rudém moři, a když Anthony strčil do dveří ložnice, už to věděl.

Matka seděla na kraji postele, neplakala, ani nevydávala žádné zvuky, jen držela otcovu ruku a pomalu jí pohupovala sem tam.

Otec se nehýbal. Byl bezvládný jako…

Anthony to nechtěl ani domyslet.

„Mami?“ vypravil ze sebe. Nenazval ji tak léta – od chvíle, co odjel do Etonu, pro něj byla „matka“.

Pomalu se obrátila, jako by jeho hlas přicházel dlouhým, předlouhým tunelem.

„Co se stalo?“ zašeptal.

Potřásla hlavou, oči měla zoufale nepřítomné. „Nevím.“ Nechala mírně pootevřené rty, jako by se chystala ještě něco dodat, ale pak na to zapomněla.

Anthony udělal nemotornými a trhavými pohyby krok dopředu.

„Zemřel,“ vydechla konečně Violet. „Je mrtvý a já… Panebože, já…“ Položila si ruku na břicho, obtěžkané dítětem. „Řekla jsem mu – ach Anthony, řekla jsem mu –“

Vypadala, že se co nevidět sesype. Anthony potlačil slzy, které ho pálily v očích a dráždily v hrdle, a přistoupil k ní. „Bude to dobré, mami,“ chlácholil ji.

Ale věděl, že nebude.

„Řekla jsem mu, že tohle dítě bude naše poslední,“ zašeptala, vzlykajíc mu na rameni. „Tvrdila jsem, že už nemůžu nosit další, že musíme být opatrní a… Proboha, Anthony, dala bych nevímco za to, aby tu zůstal a já mu mohla dát další dítě. Nechápu to. Prostě to nechápu…“

Plakala a Anthony ji držel. Mlčel, připadalo mu zbytečné vymýšlet slova, která by stejně nedokázala vyjádřit žal v jeho srdci.

Ani on to nechápal.

Večer přijeli lékaři a vyjadřovali se zmateně. Prý už o takových věcech slyšeli, ale nikdy se s nimi nesetkali u nikoho tak mladého a silného. Byl plný života a síly, nic podobného by je ani ve snu nenapadlo. Je pravda, že před rokem zemřel zcela nečekaně vikomtův mladší bratr Hugo, ale takové věci se nemusí v rodině nutně opakovat a kromě toho si na jeho kůži nevšimli včelího bodnutí.

Ale na druhou stranu, ani ho tam nehledali.

Nikdo to nemohl tušit, opakovali lékaři donekonečna, dokud Anthony nedostal chuť je všechny uškrtit. Nakonec je vyprovodil z domu a pomohl matce na lůžko. Museli ji přenést do náhradní ložnice – nesnesla pomyšlení, že bude spát ve stejné posteli, kterou tolik let sdílela s Edmundem. Anthonymu se podařilo uložit ke spánku i šest sourozenců a slíbil, že si s nimi ráno promluví. Ujistil je, že bude všechno dobré a on se o ně postará, jak by si otec přál.

Pak vešel do místnosti, kde nehybně leželo otcovo tělo, a zadíval se na něj. Pozoroval ho hodiny, téměř bez mrknutí oka.

A když pokoj opustil, odcházel s novou představou o svém životě i s vědomím vlastní smrtelnosti.

Edmund Bridgerton zemřel v osmatřiceti. A Anthony si prostě nedokázal představit, že by otce v něčem překonal, a to ani v počtu dožitých let.

1. kapitola

V této rubrice jsme už dřív nadhodili téma hejsků, ale teď naše autorka došla k závěru, že existují hejsci a Hejsci. Anthony Bridgerton patří mezi ty druhé. Hejsek (s malým písmenem) je mladý a nezralý. Chlubí se smělými činy, chová se nanejvýš hloupě a je přesvědčený, že je nebezpečný ženám. Hejsek (s velkým písmenem) ví, že je nebezpečný ženám. Nevystavuje na odiv své činy, protože nemusí. Je mu jasné, že si o něm budou muži i ženy šeptat, a vlastně by přivítal, kdyby mlčeli. Zná svou cenu a dobře si uvědomuje, co udělal, takže obšírné líčení vlastních skutků pokládá za ztrátu času. Nechová se jako idiot (kterýžto zvyk musíme očekávat u všech příslušníků mužského pokolení) z prostého důvodu – protože jím není. Nemá trpělivost se slabůstkami společnosti a zcela upřímně, naše autorka ho z toho nemůže vinit. A pokud to dostatečně nevystihuje vikomta Bridgertona – rozhodně nejžádanějšího svobodného mládence letošní sezony – naše autorka okamžitě odloží svůj brk. Jediná otázka zní: bude sezona 1814 rokem, kdy se konečně poddá blaženému stavu manželství? Naše autorka se domnívá… že ne.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 20. DUBNA 1814

„Jen mi tě neříkej,“ zasténala Kate Sheffieldová, „že zase píše o vikomtu Bridgertonovi.“

Její nevlastní sestra Edwina, téměř o čtyři roky mladší, vzhlédla nad novinami. „Jak to víš?“

„Hihňáš se jako blázen.“

Edwina se zachichotala a podrobila modrou damaškovou pohovku, na níž obě seděly, dalším otřesům.

„Vidíš?“ utrousila Kate a šťouchla ji do paže. „Když se píše o nějakém darebákovi, vždycky se řehtáš.“ Přesto se zakřenila. Existovalo jen málo věcí, které si užívala tolik jako sestřino popichování. Samozřejmě v dobrém.

Mary Sheffieldová, Edwinina matka a téměř osmnáct let i Kateina macecha, zvedla hlavu od vyšívání a postrčila si brýle dál na nos. „Čemu se smějete?“

„Kate se rozčiluje, že lady Whistledownová zase píše o tom prostopášném vikomtovi,“ vysvětlovala Edwina.

„Nerozčiluju se,“ namítla Kate, ačkoli ji nikdo neposlouchal.

„Bridgertonovi?“ zeptala se Mary nepřítomně.

Edwina přikývla. „Ano.“

„Nenechá na něm nitku čistou.“

„Myslím, že ji ty historky o hejscích baví,“ poznamenala Edwina.

„Samozřejmě,“ odsekla Kate. „Kdyby si vybírala nudné lidi, nikdo by její noviny nekupoval.“

„To není pravda,“ zavrtěla hlavou Edwina. „Zrovna minulý týden se zmínila i o nás a bůhví, že nejsme zrovna nejzajímavějšími obyvateli Londýna.“

Kate se usmála sestřině naivitě. Kate s Mary možná nejsou nejzajímavějšími obyvateli Londýna, ale Edwině se slámově plavými vlasy a světlemodrýma očima už nikdo neřekne jinak než „Nejpůvabnější kráska roku 1814“. O Kate s nevýraznými hnědými vlasy i očima se obvykle mluvilo jako o „starší sestře Nejpůvabnější krásky“.

Domnívala se, že existují horší pojmenování. Aspoň ji nikdo nenazval „Staropanenskou starší sestrou Nejpůvabnější krásky“, což by se blížilo pravdě mnohem víc, než si hodlala přiznat. Ve dvaceti (skoro jednadvaceti, pokud by byl někdo puntičkář) byla Kate na svou první londýnskou sezonu trochu stará.

Ale neměla jinou možnost. Sheffieldovi nebyli nijak bohatí ani za života Kateina otce, ale od jeho smrti před pěti lety museli hospodařit ještě obezřetněji. Ne že by tři ženy, které po něm zbyly, čekala brána chudobince, ale nezbývalo jim než obracet každou penny.

V napjaté finanční situaci si mohly dopřát jen jedinou cestu do Londýna. Pronajaly si dům i kočár a zjednaly nezbytné minimum sloužících, což by bylo dvakrát neúnosné. I tak na to šetřily pět těžkých let. A pokud děvčata na svatebním trhu neuspějí, nevsadí je sice do vězení jako dlužníky, ale čeká je poklidný a chudý život v nějaké okouzlující chaloupce v Somersetu.

A tak musely obě dívky vstoupit do společnosti ve stejném roce. Padlo rozhodnutí, že nejvhodnější čas nastane, až bude Edwině sedmnáct a Kate necelých jednadvacet. Mary by ráda počkala do Edwininých osmnáctin, až dívka trochu víc dozraje, ale to už by bylo Kate skoro dvaadvacet, a proboha, kdo by si ji pak vzal?

Kate pochmurně zvlnila rty. Netěšila se na londýnskou sezonu, od začátku věděla, že není typ, který upoutá pozornost smetánky. Není dost hezká, aby vyvážila nedostatek věna, a nikdy se nenaučí culit, mluvit afektovaně, delikátně cupitat a dělat všechny ty věci, které jiné dívky zvládají už od kolébky. Dokonce i Edwina, která neměla sebemenší sklony k vypočítavosti, věděla, jak stát, procházet se a vzdychat, aby se muži mohli přetrhnout jen kvůli poctě převést ji přes ulici.

Kate naopak vždycky stála se vzpřímenými rameny, nedokázala sedět nehybně, pokud na tom nezávisel její život, a chodila, jako by s někým závodila – a proč taky ne? přemítala. Když už člověk někam jde, měl by se tam přece dostat co nejdřív.

Pokud šlo o její současný pobyt v Londýně, velkoměsto se jí moc nelíbilo. Samozřejmě tu zažila i hezké chvíle a potkala pár milých lidí, ale londýnská sezona jí připadala jako příšerné mrhání penězi na dívku, která by ochotně zůstala na venkově a našla si tam nějakého citlivého manžela.

O tom však nechtěla Mary ani slyšet. „Když jsem si brala vašeho otce,“ tvrdila, „přísahala jsem, že tě vychovám se vší péčí a láskou, kterou zahrnu dítě vlastní krve.“

Kate se podařilo vypravit ze sebe pouhé „ale –“, než Mary pokračovala: „Cítím zodpovědnost vůči tvé ubohé matce, Bůh žehnej její duši, a proto dohlédnu na to, aby ses šťastně a bezpečně provdala.“

„To bych mohla i na venkově,“ namítla Kate.

„V Londýně poznáš víc mužů, z nichž si budeš moct vybrat,“ odporovala jí Mary.

Pak se připojila i Edwina, která trvala na tom, že by tu bez ní byla zcela zoufalá, a protože Kate nesnesla pohled na nešťastnou sestru, byl její osud zpečetěn.

A tak teď seděla ve vybledlém salonu v pronajatém domě téměř elegantní londýnské čtvrti a…

…s uličnickým výrazem se chystala vytrhnout noviny sestře z rukou.

„Kate!“ zakvílela Edwina a upřela oči na nepatrný trojúhelník novinového papíru, který jí zůstal mezi palcem a ukazováčkem. „Ještě jsem to nedočetla!“

„Trvalo by ti to věky,“ odrazila ji Kate s troufalým úsměvem. „Navíc se chci podívat, co dnes píšou o vikomtu Bridgertonovi.“

Edwininy oči, které se obvykle daly přirovnat ke klidným skotským jezerům, se divoce zablýskly. „Nějak moc se o něj zajímáš, Kate. Netajíš nám něco?“

„Nebuď směšná. Vůbec ho neznám. A i kdybych ho potkala, utekla bych opačným směrem. Je to přesně typ muže, kterému bychom se měly obloukem vyhnout. Svedl by nejspíš i ledovou kru.“

„Kate!“ okřikla ji Mary.

Dívka se ušklíbla. Zapomněla, že ji nevlastní matka poslouchá. „Je to pravda,“ dodala. „Slyšela jsem, že měl víc milenek než já narozenin.“

Mary na ni několik vteřin hleděla, jako by se snažila rozhodnout, jestli chce nebo nechce odpovědět, ale nakonec poznamenala: „Ne že by to bylo vhodné téma pro vaše uši, ale mnoho mužů se chová stejně.“

„Ach.“ Kate zčervenala. Nebylo to tak zajímavé, jako kdyby jí matka oponovala. „Pak jich tedy měl dvakrát tolik. Každopádně střídá ženy mnohem častěji než většina mužů a rozhodně není typ, kterému bychom dovolily, aby se dvořil Edwině.“

„O tebe tu jde taky,“ připomněla jí Mary.

Kate na ni vrhla uštěpačný pohled. Všichni věděli, že pokud se vikomt rozhodne ucházet o nějakou Sheffieldovou, nebude to Kate.

„Mám dojem, že tvůj názor nic nezmění,“ pokrčila Edwina rameny a naklonila se ke Kate, aby lépe viděla. „Vlastně o něm toho zas tak moc nepíšou. Spíš je to pojednání o hejscích.“

Kate přelétla očima vytištěná slova. „Hmm,“ zabručela s oblíbeným pohrdavým výrazem. „Vsadím se, že ta ženská má pravdu. Ten darebák vikomt to letos nejspíš nevzdá.“

„Vždycky si myslíš, že má lady Whistledownová pravdu,“ zamumlala Mary s úsměvem.

„Obvykle ano,“ připustila Kate. „Musíš přiznat, že na žurnalistku bulvárního plátku vykazuje pozoruhodně zdravý rozum. Rozhodně přesně vystihla všechny lidi, které jsem až dosud v Londýně poznala.“

„Měla by sis dělat vlastní úsudek, Kate,“ doporučila jí Mary mírně. „Je pod tvou úroveň opírat svoje mínění o klepy nějaké novinářky.“

Kate věděla, že má nevlastní matka pravdu, ale nechtěla to přiznat, a tak jen zabručela další „Hmm“ a obrátila se zpátky k novinám.

Whistledown byl bezpochyby nejzajímavější plátek v celém Londýně. Kate si nebyla úplně jistá, kdy začal vycházet – slyšela, že někdy loni – ale jedno bylo zřejmé. Ať už je lady Whistledownová kdokoli (a nikdo ji doopravdy nezná), udržuje těsné styky se členy smetánky. Musí. Žádný člověk zvenčí by v životě neodhalil všechny klepy, které tiskla ve svých rubrikách každé pondělí, středu a pátek.

Lady Whistledownová měla vždycky horké novinky a na rozdíl od jiných žurnalistů neváhala použít celá jména. Minulý týden například usoudila, že Kate nesluší žlutá, a vyjádřila se jasně: „Ve žluté barvě vypadá tmavovlasá slečna Katharine Sheffieldová jako odkvétající narcis.“

Kate to nepovažovala za urážku. Nejednou slyšela, že člověk by se neměl považovat za „přijatého do společnosti“, dokud si ho lady Whistledownová nevezme na mušku. Dokonce i Edwina, která měla obrovský společenský úspěch, žárlila, že si lady Whistledownová vybrala pro svou potupu právě Kate.

A i když Kate po Londýně nijak zvlášť netoužila, došla k závěru, že pokud se musí zapojit do společenského dění, nemělo by to být naprosté fiasko. Jestli je urážka bulvárního plátku jediným znamením úspěchu, nic proti tomu. Kate přijme jakékoli drobné vítězství.

Teď, když se bude Penelope Featheringtonová chlubit tím, že v sytě oranžovém saténu vypadá jako přezrálé citrusové ovoce, Kate může mávnout rukou a dramaticky vzdychnout: „Ano, a já jsem odkvétající narcis.“

„Jednou,“ prohlásila Mary zčistajasna a opět si ukazováčkem posunula brýle na nose, „tu ženskou někdo odhalí a pak se má nač těšit.“

Edwina na matku se zájmem pohlédla. „Opravdu si myslíš, že ji někdo vyslídí? Už se jí daří skrývat svou totožnost víc než rok.“

„Nic takového se neutají napořád,“ odpověděla Mary. Zabodla jehlu do vyšívání a protáhla látkou dlouhé žluté vlákno. „Pamatujte na má slova. Dřív nebo později to vyjde najevo, a až se to stane, vypukne v celém městě skandál, jaký jste v životě neviděly.“

„Kdybych věděla, kdo to je,“ prohlásila Kate a otočila arch na druhou stránku, „nejspíš bych z ní udělala svou nejlepší kamarádku. Je nesmírně zábavná. A ať si říká kdo chce co chce, skoro vždycky má pravdu.“

Právě v tu chvíli vběhl do místnosti Newton, Katein otylý corgi.

„Neměl ten pes zůstat venku?“ zamračila se Mary. Jakmile zvíře změnilo směr k její noze a zafunělo, jako by čekalo na polibek, vykřikla: „Kate!“

„Newtone, ke mně,“ přikázala mu Kate.

Pes se toužebně zadíval na Mary, pak kolébavou chůzí zamířil ke Kate, vyskočil na pohovku a položil jí přední packy do klína.

„Budeš celá od chlupů,“ podotkla Edwina.

Kate ho s pokrčením ramen hladila po hustém, karamelově zbarveném kožichu. „Nevadí mi to.“

Edwina vzdychla, natáhla ruku a poplácala Newtona po zádech. „Co je tam dál?“ zeptala se a zvědavě se předklonila. „Ke druhé stránce se nikdy nedostanu.“

Kate se usmála sestřině sarkasmu. „Nic moc. Zmínka o vévodovi a vévodkyni z Hastingsu, kteří začátkem týdne přijeli do města, ,překvapivě vynikající‘ seznam jídel na plese lady Danburyové a dosti neblahý popis šatů slečny Featheringtonové, které na sobě měla v pondělí.“

Edwina se zamračila. „Mám dojem, že si na Featheringtonovy trochu zasedla.“

„Není divu,“ vskočila jí Mary do řeči, zanechala vyšívání a vstala. „Ta ženská by pro svoje dcery neuměla vybrat barvu šatů, ani kdyby se jí duha omotala kolem krku.“

„Mami!“ vykřikla Edwina.

Kate si přitiskla ruku před ústa, aby potlačila smích. Mary jen zřídka pronášela tak odsuzující poznámky, ale když to udělala, byly vždycky pozoruhodné.

„Je to pravda. Obléká svou nejmladší do oranžové, i když všichni vidí, že to nebohé děvče potřebuje modrou nebo mátově zelenou.“

„Tys mě taky oblékla do žluté,“ připomněla jí Kate.

„A omlouvám se za to. Už nikdy nebudu poslouchat prodavačku a pochybovat o vlastním úsudku. A ty šaty necháme přešít pro Edwinu.“

Protože Edwina byla o hlavu menší než Kate a mnohem drobnější, nebude to žádný problém.

„Až budou hotové,“ obrátila se Kate k sestře, „ujisti se, že ti odstranili z rukávů volánky. Jsou hrozně nepohodlné a svědí. Měla jsem co dělat, abych si je na minulém plese neutrhla.“

Mary stočila oči ke stropu. „Jsem překvapená a zároveň vděčná, žes považovala za vhodné se ovládnout.“

„Taky mě to udivuje, ale s vděčností to přehánět nebudu,“ poznamenala Edwina s uličnickým úsměvem. „Jen si představ, jak by to lady Whistledownová rozmázla.“

„Ach ano,“ povzdychla si Kate a úsměv opětovala. „Vidím to černé na bílém: ,Odkvétající narcis ztrácí poslední okvětní plátky‘.“

„Půjdu nahoru,“ prohlásila Mary, zatímco vrtěla hlavou nad sarkasmem své dcery. „Nezapomeňte, že nás čeká večírek. Měly byste si trochu odpočinout. Jsem přesvědčená, že se to jako vždy protáhne.“

Kate s Edwinou jí to pokorně slíbily, takže Mary zvedla vyšívání a odešla z místnosti. Jakmile zmizela, Edwina se obrátila ke Kate: „Už ses rozhodla, jaké šaty si vezmeš?“

„Myslím, že ty zelené tylové. Vím, že bych si měla obléknout bílé, ale obávám se, že mi nesluší.“

„Jestli nechceš bílé,“ přidala se Edwina loajálně, „tak já taky ne. Obléknu si modré mušelínové.“

Kate souhlasně přikývla, pohledem zalétla zpátky k novinám ve své ruce a snažila se vyvážit Newtona, který se převrátil na záda a usiloval o to, aby ho drbala na břiše. „Pan Berbrooke minulý týden tvrdil, že v modré vypadáš jako anděl. A navíc ti jde k očím.“

Edwina překvapeně zamrkala. „To že říkal? Tobě?“

Kate k ní opět vzhlédla. „Samozřejmě. Všichni tví ctitelé se ti snaží předat komplimenty přese mě.“

„Opravdu?“

Kate se shovívavě usmála. „Možná to má něco společného s tvým výrokem na domácím hudebním večírku u Smythe-Smithových, kdy jsi celému publiku oznámila, že se nikdy neprovdáš bez sestřina souhlasu.“

Edwině mírně zrůžověly tváře. „Nebylo to celé publikum,“ zamumlala.

„Klidně mohlo být. Ta novinka se šířila rychleji než oheň na střeše. Nebyla jsem v tu chvíli v místnosti, a přesto trvalo jen dvě minuty, než se to ke mně doneslo.“

Edwina zkřížila paže a vydala ze sebe „Hmm“, které velmi připomínalo zabručení její starší sestry. „No a? Je to pravda a ani trochu mě nezajímá, kdo to ví. Chápu, že se ode mě očekává, že se skvěle provdám, ale nemusím si vzít každého. Ten, kdo na tebe udělá dojem, bude určitě skvělá partie.“

„To je tak těžké na mě zapůsobit?“

Obě sestry se na sebe podívaly a pak souhlasně přikývly: „Ano.“

Ačkoliv se Kate rozesmála spolu s Edwinou, pocítila drobné bodnutí viny. Všechny tři Sheffieldovy věděly, že právě Edwina uloví šlechtice nebo se bohatě provdá. To ona zajistí, že její rodina nebude živořit. Edwina je kráska, zatímco Kate…

Kate je Kate.

Nevadilo jí to. Edwinina krása byla prostě jednou z životních pravd, s níž se Kate už dávno smířila. Stejně jako s tím, že se v životě nenaučí tančit valčík, aniž by se pokoušela partnera vést, vždycky se bude bát bouřek, i když si bude donekonečna opakovat, že je to hloupost, nehledě na to, co si vezme na sebe a jak se učeše, protože nikdy nebude tak hezká jako Edwina.

Kromě toho si nebyla jistá, jestli by se jí líbilo budit pozornost jako její sestra a cítit povinnost výhodně se provdat, aby zabezpečila matku a sestru.

„Edwino,“ pronesla Kate tiše a oči jí zvážněly, „nemusíš si vzít nikoho, koho nebudeš chtít. Víš to, viď?“

Edwina přikývla. Najednou vypadala, jako by měla na krajíčku.

„Jestli usoudíš, že v Londýně nežije jediný muž, který je pro tebe dost dobrý, nevadí. Prostě se vrátíme do Somersetu a budeme se těšit z vlastní společnosti. Stejně nemám nikoho radši.“

„Ani já ne,“ zašeptala Edwina.

„Pokud ale najdeš muže, který tě srazí na kolena, budeme s matkou jen rády. Nemusíš se trápit tím, že nás opustíš. Vystačíme si samy.“

„Možná se tu taky provdáš,“ upozornila ji Edwina.

Kate cítila, jak se jí rty zkřivily do drobného úsměšku. „Možná,“ připustila, i když to nepovažovala za pravděpodobné. Nechtěla zůstat celý život starou pannou, ale pochybovala, že si najde manžela v Londýně. „Třeba se za mnou otočí nějaký ze tvých láskou nemocných nápadníků, jakmile pochopí, že nejsi k mání,“ škádlila ji.

Edwina ji plácla polštářem. „Hlouposti.“

„Vůbec ne!“ ohradila se Kate. A myslela to vážně. Zcela upřímně, připadalo jí to jako nejpravděpodobnější možnost, jak by si tady ve městě mohla skutečně najít manžela.

„Víš, jakého muže bych si přála?“ zasnila se Edwina.

Kate zavrtěla hlavou.

„Učence.“

„Učence?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Edwina rozhodně.

Kate si odkašlala. „Nejsem si jistá, že jich v tomhle městě moc najdeš.“

„Já vím.“ Edwina si povzdychla. „Ale pravdou je – a ty to víš, i když to nemám dávat na veřejnosti najevo – že jsem knihomol. Radši bych strávila den v knihovně, než nečinně bloumala po Hyde Parku. Myslím, že by se mi líbil život s mužem, kterého zajímá studium.“

„Hmm…“ Kate horečně uvažovala. Edwina by neměla velkou šanci najít učence ani v Somersetu. „Víš, Edwino, možná bude těžké objevit opravdového učence mimo univerzitní města. Asi se budeš muset spokojit s mužem, který se rád učí a čte jako ty.“

„To by bylo fajn,“ přikývla Edwina šťastně. „Úplně by mi stačil i amatérský učenec.“

Kate si s úlevou oddychla. Určitě najdou v Londýně někoho, kdo má rád knihy.

„A víš ty co?“ dodala Edwina. „Nikdy nepoznáš knihu podle obalu. Všichni lidé jsou svým způsobem učenci. Možná dokonce i ten vikomt Bridgerton, o kterém lady Whistledownová pořád tolik píše, může být srdcem učenec.“

„Šetři si dech, Edwino. S vikomtem Bridgertonem nemáš nic společného. Všichni dobře vědí, že je to ten nejzhýralejší hejsek současnosti. V celém Londýně. V celé zemi!“

„Já vím, použila jsem ho jen jako příklad. Kromě toho si letos stejně nejspíš nevybere nevěstu. Tvrdila to lady Whistledownová a sama jsi říkala, že ta se skoro nikdy nemýlí.“

Kate poplácala sestru po paži. „Netrap se tím. Najdeme ti vhodného manžela. Ale ne – ne, ne a ne vikomta Bridgertona!“

V tu chvíli odpočíval předmět jejich rozhovoru u Bílé kočky se dvěma ze svých tří mladších bratrů a vychutnával si podvečerní skleničku.

Anthony Bridgerton se opřel o kožené křeslo, zadíval se na svou skotskou, zamyšleně točil sklenkou a pak prohlásil: „Uvažuju o tom, že se ožením.“

Benedict Bridgerton, který si podle zvyku hověl tak, jak jeho matka nenáviděla – houpal se na židli balancující na dvou zadních nohách –, přepadl dozadu.

Colin Bridgerton se začal dusit.

Naštěstí pro Colina stačil Benedict vyrovnat židli dostatečně rychle, aby ho plácl po zádech a zelená oliva tak vylétla na druhou stranu stolu.

Přičemž těsně minula Anthonyho ucho.

Anthony nechal nedůstojnou epizodu bez poznámky. Bylo mu jasné, že jeho náhlé prohlášení vyvolá mírné překvapení.

No, možná víc než mírné. Na mysl mu přicházela slova jako „naprosté“, „nesmírné“ a „dokonalé“.

Anthony věděl, že nevyhovuje představě muže, kterou si o sobě vytvořil. Posledních deset let se choval jako nejhorší hejsek a užíval světských radovánek, kde mohl. Podle toho, co věděl, je život krátký a člověk by si ho měl rozhodně užít. Přitom však dodržoval jistý mravní kodex a nikdy nekoketoval s mladou dámou z dobré rodiny. Každou dívku, která mohla mít právo požadovat manželství, ze svých choutek přísně vyloučil.

Se čtyřmi sestrami choval Anthony zdravou míru úcty k pověsti dívek z lepších rodin. Už téměř podstoupil souboj kvůli jedné ze svých sester, a to jen kvůli drobné urážce její cti. A pokud šlo o ostatní tři, dobrovolně přiznával, že ho polije studený pot při pouhé myšlence, že by se zapletly s mužem, který má stejnou reputaci jako on.

Ne, rozhodně by nezbavil cti žádnou mladší sestru nějakého gentlemana.

Pokud však šlo o ostatní ženy – vdovy a herečky, které věděly, co chtějí a do čeho jdou –, vychutnával si jejich společnost plnými doušky. Od chvíle, kdy opustil Oxford a zamířil západním směrem do Londýna, nebyl bez milenky.

Někdy, napadlo ho ponuře, dokonce bez dvou.

Zúčastnil se skoro každého dostihu, který společnost nabízela, boxoval v Gentleman Jackson’s a vyhrál víc karetních her, než by dokázal spočítat. (Několik jich i prohrál, ale ty okamžitě pustil z hlavy.) Polovinu života strávil honbou za požitky, kterou tlumil pouze převládající pocit zodpovědnosti k rodině.

Edmund Bridgerton zemřel náhle a nečekaně, a neměl tudíž šanci obrátit se na nejstaršího syna s posledním přáním. Ale kdyby měl, Anthony si byl jistý, že by ho požádal, aby se postaral o matku a sourozence se stejnou horlivostí a láskou, kterou projevoval sám.

A tak mezi kolotočem večírků a dostihů poslal bratry do Etonu a Oxfordu, navštívil bezpočet klavírních večírků svých sester (což byl nadlidský výkon, poněvadž tři ze čtyř neměly hudební sluch), a bedlivě střežil rodinné finance. Se sedmi bratry a sestrami považoval za svou povinnost postarat se, aby měli dost peněz na zajištění budoucnosti každého z nich.

Jak se blížil ke třicítce, uvědomoval si, že tráví mnohem víc času péčí o dědictví a rodinu než vyhledáváním požitků jako kdysi. A líbilo se mu to. Stále měl sice milenky, ale nikdy víc než jednu, a už necítil potřebu zúčastnit se každého dostihu nebo zůstat na večírku do rána jen proto, aby vyhrál poslední karetní hru.

Jeho pověst mu samozřejmě zůstala, ale nijak mu to nevadilo. Z toho, že ho ostatní považovali za nejbídnějšího anglického hejska, plynuly i jisté výhody. Například před ním měli respekt, což se vždycky hodilo.

Jenže teď nastal čas na ženění. Měl by se usadit a zplodit syna, i kdyby jen proto, aby měl komu předat titul. Při pomyšlení, že nejspíš nebude žít tak dlouho, aby ho viděl dospívat, pocítil lítost, možná i vinu. Ale co nadělá? Je prvorozený Bridgerton, již osmý v pořadí, a tudíž je jeho povinností k dynastii být plodný a množit se.

Kromě toho ho trochu utěšovalo vědomí, že po sobě zanechá tři schopné a rozvážné bratry. Ti už se postarají, aby jeho syn vyrůstal v lásce a cti, které nechyběly žádnému Bridgertonovi. Jeho sestry budou chlapce kolébat a matka rozmazlovat…

Při představě rozvětvené a hlučné rodiny se pousmál. Jeho syn nebude potřebovat otce, aby byl milován.

Ať už Anthony zplodí kolik chce dětí, budou v době jeho smrti nejspíš příliš malé a nebudou si na něj ani pamatovat. Anthonyho pozornosti neuniklo, že ho otcova smrt jako nejstaršího poznamenala nejvíc.

Znovu si lokl skotské, napřímil ramena a odsunul nepříjemné myšlenky stranou. Musí se zaměřit na aktuální záležitost, jmenovitě hledání manželky.

Protože byl inteligentní muž, který měl rád pořádek, vytvořil si v hlavě seznam požadavků, které na budoucí ženu kladl. Zaprvé by měla být přiměřeně hezká. Nemusí být přímo kráska (i když by to bylo milé), ale pokud s ní bude muset spát, trocha přitažlivosti by tu povinnost mohla jedině zpříjemnit.

Zadruhé by neměla být hloupá. Tohle, přemítal Anthony, bude nejspíš nejtěžší podmínka. Obecně si nedělal o duševních schopnostech londýnských debutantek iluze. Naposledy udělal chybu, že se pustil do rozhovoru s dívkou čerstvě po škole, která nedokázala mluvit o ničem jiném než o jídle (v tu chvíli držela v ruce talířek s jahodami) a o počasí. Ani to se však neobešlo bez potíží – když se jí Anthony zeptal, jestli si myslí, že bude pod mrakem, odpověděla: „Nevím. Nikdy jsem pod mrakem nebyla.“

Možná by se dokázal vyhnout konverzaci s manželkou, která zrovna neoplývá duchaplností, ale nechtěl hloupé děti.

Zatřetí – a to bylo nejdůležitější – by se do ní neměl skutečně zamilovat.

Tohle pravidlo nesmí za žádných okolností porušit.

Nebyl úplný cynik a byl přesvědčen, že pravá láska existuje. Každý, kdo byl někdy ve stejné místnosti s jeho rodiči, to věděl.

Ale hluboký vztah by znamenal komplikaci, jíž se toužil vyvarovat. Nechtěl, aby se mu takový mimořádný zázrak přihodil.

A protože byl zvyklý dostat všechno, co chtěl, nepochyboval, že najde půvabnou, inteligentní ženu, do níž se nikdy nezamiluje. Proč by to měl být problém? Šance, že najde životní lásku, i kdyby ji hledal, byly mizivé. Většině mužů se to nepodařilo.

„Proboha, Anthony, proč se tak mračíš? Určitě za to nemůže ta oliva. Viděl jsem jasně, že to s tebou ani nehnulo.“

Benedictův hlas ho vytrhl ze zasnění a Anthony několikrát zamrkal. „To nic. Vůbec nic.“

Samozřejmě že se nepodělil o své úvahy nad vlastní smrtelností s nikým, ani se svými bratry. Nebyly to zrovna myšlenky, které by si člověk přál rozšiřovat. Zatraceně, kdyby za ním někdo s podobnou záležitostí přišel, nejspíš by ho se smíchem vyprovodil přímo ze dveří.

Nikdo nemohl pochopit hluboká pouta, která ho vázala k otci. Ani to, že cítí v kostech, že nebude žít déle než on. Edmund pro něj znamenal střed vesmíru. Anthony odjakživa usiloval o to, aby se stal skvělým mužem, jako byl on, i když věděl, že je to nepravděpodobné.

Anthonyho otec byl zkrátka nejušlechtilejší muž, jehož poznal, možná ten nejlepší, jaký kdy žil. Pomyšlení, že by se Anthony mohl stát něčím víc, mu připadalo jako domýšlivost nejvyššího řádu.

Tu noc, kdy otec zemřel a Anthony zůstal v ložnici s jeho tělem – proseděl tam hodiny, pozoroval otce a zoufale se snažil připomenout si každý okamžik, který spolu prožili –, se v něm cosi zlomilo. Bylo by tak snadné zapomenout na ty maličkosti – jak Edmund mačkal Anthonymu paži, když potřeboval povzbudit, nebo jak citoval úryvky z různých knih, ne proto, že by je považoval za mimořádně významné, ale protože se mu prostě líbily.

A když se Anthony za rozbřesku konečně vynořil z místnosti, věděl, že jeho dny jsou sečteny stejným způsobem jako Edmundovy.

„Ven s tím,“ pobídl ho Benedict, který znovu vtrhl do jeho myšlenek. „Nenabídl bych ti za tvoje úvahy ani penny, protože vím, že nemají valnou cenu, ale na co myslíš?“

Anthony se napřímil, odhodlaný soustředit se opět na přítomnost. Koneckonců si má vybrat nevěstu, což je jistě důležité poslání. „Koho považují za klenot letošní sezony?“ zeptal se.

Jeho bratři se odmlčeli, chvíli přemýšleli a pak Colin odpověděl: „Edwinu Sheffieldovou. Určitě ji uvidíš. Velmi drobná, s blonďatými vlasy a modrýma očima. Obvykle ji obklopuje zástup zamilovaných ctitelů, kteří se za ní houfují jako ovce.“

Anthony ignoroval pokusy svého bratra o sarkastický humor. „Má mozek?“

Colin zamrkal, jako by ho podobná myšlenka v životě nenapadla. „Ano, řekl bych, že ano. Jednou jsem slyšel, jak s Middlethorpem diskutovala o mytologii, a zdálo se, že ví, o čem mluví.“

„Fajn,“ přikývl Anthony a s třísknutím postavil sklenku skotské na stůl. „V tom případě se s ní ožením.“

2. kapitola

Na plese u Hartsideových ve středu večer viděli vikomta Bridgertona, jak tančí s několika půvabnými mladými dámami. Jeho chování můžeme nazvat jako „zarážející“, poněvadž obvykle se dívkám na vdávání vyhýbá se zanícením, které – kdyby tak nedeptalo všechny ctižádostivé máti – by jistě budilo dojem. Že by si vikomt přečetl naši poslední rubriku a zvráceným způsobem, který je vlastní všem mužům, se rozhodl dokázat, že se mýlíme? Někomu možná připadá, že si naše autorka připisuje daleko víc vlivu, než opravdu má, ale je známou skutečností, že muži dělají rozhodnutí, která se opírají o mnohem, mnohem nepatrnější podněty.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 22. DUBNA 1814

V jedenáct hodin večer se všechny Kateiny obavy naplnily. Anthony Bridgerton požádal Edwinu o tanec. Anejen to, Edwina souhlasila. Ještě horší bylo, že Mary zírala na dvojici, jako by se už chystala zamluvit kostel. „Přestaneš s tím?“ zasyčela Kate a dloubla nevlastní matku do žeber. „S čím?“

„S tím, jak se na ně díváš!“

Mary zamrkala. „Jak?“

„Jako když plánuješ svatební hostinu.“

„Ach.“ Mary zrůžověly tváře. Poněkud provinile.

„Mary!“

„Možná ano,“ připustila Mary. „Ale co na tom? Skvěle by se k Edwině hodil.“

„Poslouchalas odpoledne v salonu? Už takhle je dost zlé, že kolem Edwiny čmuchá spousta hejsků a ničemů. Neumíš si představit, kolik času mě stálo, než jsem roztřídila vhodné nápadníky od těch špatných. Ale Bridgerton!“ Kate se otřásla. „Je to ten nejhorší darebák v celém Londýně. Nemůžeš po ní chtít, aby si takového chlapa vzala!“

„Neodvažuj se mi radit, co mám a nemám dělat, Katharino Grace Sheffieldová,“ odsekla Mary ostře a narovnala se do své plné výšky – přičemž byla stále o půl hlavy menší než Kate. „Pořád jsem tvoje matka. Vlastně nevlastní matka. A to něco znamená.“

Kate se okamžitě cítila jako bídný červ. Mary byla skvělá matka a nikdy, ani jednou, nedala Kate najevo, že by pro ni znamenala něco míň než Edwina. Ukládala ji večer na lůžko, vyprávěla jí pohádky, líbala ji, objímala a pomáhala překlenout obtížná léta mezi dětstvím a dospělostí. Pouze ji nepožádala, aby ji oslovovala „matko“.

„To ano,“ přisvědčila Kate tiše a zahanbeně sklopila oči. „Znamená to hodně. A ty jsi moje matka. V každém směru.“

Mary se na ni dlouze dívala a pak několikrát rychle zamrkala. „Drahá,“ vydechla a sáhla do kabelky pro kapesník. „Teď jsi ze mě udělala kropicí konev.“

„Omlouvám se,“ zamumlala Kate. „Otoč se, aby tě nikdo neviděl. Takhle.“

Mary vytáhla bílý čtvereček plátna a otřela si oči, stejně modré jako Edwininy. „Miluju tě, Kate. Víš to, viď?“

„Samozřejmě!“ ujistila ji Kate zaníceně, otřesená tím, že se Mary vůbec ptá. „A ty víš… víš, že…“

„Vím.“ Mary ji poplácala po ruce. „Samozřejmě to vím. A chci jen říct, že když se staneš matkou dítěte, které jsi neporodila, máš za něj dvakrát tak velkou zodpovědnost. Musíš tvrdě pracovat na tom, abys mu zajistila štěstí.“

„Ach Mary, miluju tě. A Edwinu taky.“

Když padlo Edwinino jméno, obě se otočily a pohlédly na ni přes taneční sál. Jako obvykle byla ztělesněním půvabu a roztomilosti. Světlé vlasy měla vyčesané na temeno hlavy, několik vlnitých pramenů jí lemovalo obličej a její ladné taneční kroky byly vzorem dokonalosti.

Vikomt, jak si Kate podrážděně všimla, byl velmi pohledný. Oblečený v černé a bílé se vystříhal křiklavých barev, které měli v oblibě fintiví příslušníci smetánky. Byl vysoký, stál vzpřímeně a hrdě a husté kaštanové vlasy mu chvílemi spadaly do čela.

Vypadal, aspoň na první pohled, přesně tak, jak by si každý muž vypadat přál.

„Sluší jim to spolu, viď?“ zamumlala Mary.

Kate skousla rty. Dost bolestivě.

„Je na ni trochu vysoký, ale to nepovažuju za nepřekonatelnou překážku,“ dodala její matka.

Kate spráskla ruce a zaryla si nehty do kůže. O síle jejího sevření svědčilo to, že je cítila i přes kozinkové rukavice.

Mary se usmála. Velmi potměšile, pomyslela si Kate. Vrhla po matce podezíravý pohled.

„Vikomt dobře tančí, co myslíš?“ zeptala se Mary.

„Edwinu si nevezme!“ vybuchla Kate.

Maryin úsměv se rozšířil. „Napadlo mě, jak dlouho dokážeš mlčet.“

„Mnohem déle, než je u mě obvyklé,“ odsekla Kate, zdůrazňující každé slovo.

„To je mi jasné.“

„Mary, víš, že muže jako tenhle vikomt si pro Edwinu nepřejeme.“

Mary mírně naklonila hlavu na stranu a nadzvedla obočí. „Ta otázka by spíš měla znít, jestli chce takového muže Edwina.“

„To nechce!“ vykřikla Kate zaníceně. „Zrovna dnes odpoledne mi vyprávěla, že by si ráda vzala učence. Učence!“ Kývla hlavou k tmavovlasému hlupákovi, který tančil s její sestrou. „Připadá ti snad jako učenec?“

„Ne, ale na druhou stranu ani ty nevypadáš zrovna jako talentovaná malířka, a přesto vím, že to tak je.“ Mary se uculila a čekala na Kateinu odpověď.

„Připouštím,“ procedila Kate skrz sevřené zuby, „že člověk by neměl soudit druhého jen podle zevnějšku, ale určitě musíš souhlasit. Z toho, co jsme o něm slyšely, se nezdá, že by trávil odpoledne v knihovně skloněný nad zatuchlými svazky.“

„Ale Mary –“

„Ale –“

Polkla.

„Bratr?“

„Cože?“