Tato kniha vychází s laskavým přispěním Nizozemského literárního fondu.

All rights reserved. Text and data mining not allowed.

Meneertje

Copyright © Sanne Vogel, 2024

Illustrations © Isa Bredt

Translation © Blanka Konečná, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-752-6

ISBN mobi: 978-80-7689-753-3

Pro mého kamaráda Milostpána,

který v lidech vyvolával úsměv od ucha k uchu,

byl světýlkem v mnoha osamělých srdcích

a naučil mě v každém člověku vidět to nejlepší.

PODZIM

Špicuju uši a zhluboka nasávám vůni střídajících se ročních období. Zrak nastavím na ostré vidění. Koutkem oka pozoruju, jak žluté a hnědé listy se šustěním tančí. Můj pohled padne na staré prázdné hnízdo v koruně vysokého stromu vedle komunitního centra. Je to smutný výjev. Holé. Opuštěné. V létě tam seděl, schovaný za čerstvými zelenými lístečky, lahodný, tlusťoučký holub. Celé hodiny jsem s kapajícími slinami seděl a čekal, až se jedno z jeho ošklivých dětí rozplácne na zemi pod hnízdem. Ale bohužel jsou chytřejší, než vypadají.

Dávej pozor! Ani na to nemysli! Oči měj přikované k nebi!

Nesedím tu jen tak. Mám tu misi obrovského významu. Vracím se na tohle místo každé ráno už šest dní s nadějí, že se mi opět zjeví zázrak.

Možná jsem dneska přišel moc pozdě. Vchodové dveře byly hermeticky uzavřené. Šéfce se dneska prostě nechtělo vstávat. Domů přišla nad ránem a teď slintala na polštář. Několikrát jsem jí tlapkou zlehka zaťukal na nos, zamňoukal do ucha, ale zmohla se jenom na to, že mě se zasténáním chytila do náručí a tiskla mě ke svému kručícímu břichu jako ohřívací láhev, dokud jsem se nepoddal. Pokaždé, když se mi podařilo ze sevření vymanit, jsem se vydal hledat cestu ven. Šéfka mi dovoluje chodit dveřmi na ulici, jenom když je doma nebo se za pár hodin vrátí, protože má strach, že se ztratím. Pracuje po večerech. Dneska mají skoro všichni lidi začátek nového týdne. Jen Šéfka ne. Následující dva dny je totiž restaurace zavřená a ona má volno. Tak je to každý týden.

Kočičí dvířka jsou otevřená nonstop, ale poskytují mi přístup jenom na miniaturní dvorek, který je propojen s desítkami dalších miniaturních dvorků. Uprostřed mezi nimi stojí přístavek jógového studia. Rovná střecha se za slunečných dní pěkně rozpaluje, a když mě neotravuje některá ze sedmnácti koček, které kolem vnitrobloku taky přebývají, rád si tam chodím poležet. Často střešním oknem pozoruju lidi, hlavně ženského pohlaví, kterým guru vysvětluje, jak se mají hýbat. Naprosto základní věci. Takové, které my kočky od přírody děláme, jakmile se probudíme.

Lidi se sami sobě vzdálili natolik, že teď platí šílené peníze za to, aby si ve skupinkách připomněli, co jejich tělo potřebuje. Dokonce i takové pohyby, které jako miminka dělali sami od sebe, zapomenou v momentě, kdy začnou mluvit, a o pár let později se je znovu učí na gumových podložkách, do kterých tak rád zatínám drápky. Tady ve městě si většina z nich myslí, že jejich duše a tělo jsou dvě rozdílné věci, dokud se jednoho dne nezhroutí a neuvědomí si, že ty věci jsou spolu možná nějak propojené. Šéfka si na tuhle jógovou podložku taky pravidelně lehá, ale aby se pořádně protáhla, když vstává z postele, to ji ani nenapadne.

Jógové studio má velké okno do zarostlého dvora. Na něm stojí vzrostlá magnolie vyčnívající nad střechu, což je příhodný odrazový můstek. Ve vysoké trávě leží vyrovnané staré cihly pod vrstvou břečťanu, v němž žijí stovky ploštic. Dokážu se s nimi zabavit na celé hodiny. Nechutnají moc dobře, ale pomáhají mi krátit dlouhou chvíli. Když je tlapkou přetočíte na záda, třepou ve vzduchu nožičkama. Baví mě je pozorovat.

Velmi zřídka je okno studia otevřené, takže můžu proklouznout dovnitř. Nejlepší je vyrazit hned po zaznění gongu, ten značí konec lekce, a dveře se proto otevřou. Když se nezaseknu pod hladícíma rukama, proklouznu mezi kluzkýma, potem se lesknoucíma nohama na ulici. Dneska bylo okno zavřené. Zchátralý domek, z jehož okenních rámů se odlupuje barva, byl taky neprodyšně uzavřený. Škoda, protože ten přitroublý kluk, co tam bydlí, mému upřenému pohledu sotva odolá. Už se mi ho tolikrát podařilo zlákat, aby mě pustil dovnitř zadními dveřmi a hlavním vchodem zase nechal vyjít ven.

K holkám odvedle jsem směl nakráčet jako obyčejně. Dokonce mi dovolily vylízat kelímek od řeckého jogurtu.

„Doma to neříkej, jo?“ zašeptala ta se zrzavým copem. Ale ať jsem na ně vrhal sebenaléhavější pohledy, zatímco jsem tlapkou přejížděl po dveřích, k otevírání se neměly. Zato na bříšku mě klidně podrbaly. „Kdepak, Milostpane, odtud na ulici nesmíš, to moc dobře víš. To by mi pak tvoje panička dala co proto.“

Panička… Moje panička? Myslela tím Šéfku, ale Šéfka teda rozhodně moje panička není. Nejsem pes. Já jsem svůj vlastní pán. Šel jsem domů a kdo je tady pán, jsem dal jasně najevo. Shodil jsem sklenici vody z kuchyňské linky. S hlasitou ránou se rozbila na tisíce střepů. Ale Šéfku neprobudilo ani tříštění skla.

Teprve koncem dopoledne jsem uslyšel klíč v zámku. Byl to Mlékoknír. Nenechal jsem se od něj pohladit, ale prosmýkl jsem se šílenou rychlostí mezi jeho nohama ven na ulici. Směrem ke komunitnímu centru a na tu dlaždici, kde jsem si před sedmi rány nic netuše čistil zadek.

Je to moje oblíbená dlažba. Nasává sluneční paprsky, a když se na ni posadíte, vydává teplo. Je to božský pocit. Šéfce se nelíbí, raději by tu měla ty malé červené kostky, kterými město už předláždilo polovinu čtvrti. Já ale můžu říct jen jedno: ty jsou úplně na nic. No ale to odbočuju.

Čekám, že se zázrak bude opakovat.

Před sedmi rány jsem tedy seděl přesně tady a olizoval si zadek, když tu mi najednou, přímo z nebe, něco spadlo před čumáček. K smrti mě to vyděsilo. Nejdřív mě to naštvalo, protože jsem byl tak hrubě vytržen z pravidelné hygieny, ale vztek brzy ustoupil intenzivnímu, všeobjímajícímu štěstí.

Přímo před nosem mi leželo lahodné kuřátko. Šťavnaté, se sametově jemným žlutým chmýřím, které jsem skoro ani nemusel kousat. Dočista mrtvé.

Jen pro úplnost, já nejsem žádný vrah. Dobrá, sem tam sním nějaký ten hmyz, ale chladnokrevná zvířata se snad nepočítají, ne? Jsem pacifista. Nevyhledávám hádky, ani s příslušníky svého druhu, a dokonce ani s těmi příšerně páchnoucími psími stvořeními. A nikoho nevraždím. Ale tahle bytost byla mrtvá. Škoda nesníst. Zhltnul jsem ji na jediné mlasknutí. Explodovala mi mezi zuby. Vynikající žlutá šťáva chuti umami mi stékala po bradě. Tlapkou jsem si ji setřel, abych mohl slízat každou božskou kapku.

Až když jsem si dokonale očistil tlapku i tlamičku a na jazyku jsem si vychutnával dozvuky toho nebeského představení, začal jsem si klást otázku, jak se ten zázrak stal. Rozhlédl jsem se kolem. Po kuřatech ani památky. Kuřata nelétají. Nestaví si hnízda na vysokých stromech. Tohle kuřátko tedy neupadlo při první hodině létání. Ta dobrota byla navíc studená, jako z lednice. Zatímco jsem si nad tím lámal hlavu, Šéfka mě volala domů.

„Milostpanéééé! Milostpanééééééééé!“ nesl se ulicí její vysoký hlas. Rychle jsem zamířil k domovu. Šéfka se nesmí dozvědět, co se stalo. Kdyby přišla na to, co jsem snědl, celé dny by se na mě ani nepodívala. Možná i déle. Nechápejte mě špatně… Ona je fantastická kuchařka. Když nedává pozor, vylizuju talíře ve dřezu. Ale Šéfka je veganka. A na veganech je otravné to, že se vám neustále snaží vnutit své ideály. Servíruje mi jenom veganské granule. Jsou hrozně dobré, takže jsem s tím v pohodě. Ale jsem toho názoru, že by se neměla starat o to, co si opatřím sám. Jsem samostatný jedinec.

Před pár měsíci, jednoho parného letního dne, jsem si hověl ve vnitrobloku. Převaloval jsem se na zádech po teplé placaté střeše jógového studia, když mi do čumáčku zavanula velmi příjemná vůně. Otočil jsem se, soustředěně se rozhlédl a vtom mi zrak padl na obrovské, třpytivé, syrové kuřecí prso v kuchyni jednoho z přilehlých bytů. Znám ty lidi, co tam bydlí, je z nich cítit slanina. Pravidelně mi házejí kosti od kuřecích stehýnek, které si můžu olízat.

Tentokrát speciálně pro mě na kuchyňskou linku nachystali čerstvé kuřecí prsíčko. To jsou ale zlatíčka. Seskočil jsem ze střechy k nim na balkón a vešel do kuchyně. Vychovaně jsem mňouknul, abych obyvatele upozornil na svou přítomnost, ale zdálo se, že nikdo není doma. Vyskočil jsem na linku a začal to chladné kluzké masíčko olizovat. Byl to čirý požitek. Který trval jen krátce. Zničehonic do kuchyně vpadnul rozčílený stehýnkožrout: „Co tě to vůbec napadlo?!“

Vy lidé jste tak nesrozumitelní. Kdo si nechá balkónové dveře rozcapené dokořán, když nechce, aby chlupatí kamarádi ze sousedství přišli na jídlo? Polekaně jsem se do kuřecího masa zakousl a co nejrychleji jsem s tím kolosem v tlamě pelášil do našeho dvorku. Slyšel jsem stehýnkožrouta nadávat, zatímco jsem se to prsíčko snažil protáhnout kočičími dvířky. Jednoduché to tedy nebylo. Ale zvládl jsem to! Začal jsem si tuhle božskou krmi v tichosti vychutnávat v chodbičce vedle dvířek.

Sotva jsem do masa zabořil své řezáky, vstoupila do chodbičky Šéfka se smradlavým kompostovacím kyblíkem v ruce. Upustila ho na zem a začala hystericky ječet. Odtrhla mě od toho kusu kuřecího. V panice blábolila něco o salmonele a syrových brojlerech. Ale místo toho, aby mi kuřátko upekla nebo uvařila, strčila si ruce do igelitového pytlíku. Se znechuceným šklebem sebrala můj pokrm ze země a pytlík přes něj přetáhla. Vyděšeně jsem ji následoval ke dveřím. Přešla přes ulici a sáček s kuřetem hodila do podzemní bezedné jeskyně. Naštvaně se na mě podívala, já jí věnoval ještě rozčílenější pohled. Tohle je čiročiré plýtvání jídlem.

Když něco zmizí v podzemní jeskyni, už se to nikdy nevrátí. To vím. Už jsem tam viděl mizet tolik cenných pokladů. Šedé pytle vonící po rybách, plechovky, které by se ještě daly pěkně vylízat, kůrčičky od sýra. Vy lidi jste takoví plýtvači. Dřív, když ty podzemní jeskyně ještě neexistovaly, byla každý čtvrtek ve městě velká sláva. Na chodníku se povalovaly stovky pytlů, dokud je jedno obrovité jezdící monstrum nesežvýkalo. Každý čtvrtek jsem brzy ráno vyrážel do ulic, abych to monstrum předběhl. Šedivý igelit jsem si otevřel drápkem a naplnil si bříško vším, na co se lidi cítí moc fajnoví. Ale tyhle časy jsou pryč.

Šéfka zaklapla otáčecí víko podzemáka, přikráčela ke mně, zvedla mě jako mimino a prohlásila: „Tohle už nikdy nesmíš udělat, Milostpane! Tolik zvířecího utrpení ve svém domě nesnesu.“ Zvířecího utrpení? Vzít kočce její osobně ulovenou drůbež, to je teprve zvířecí utrpení. Políbila mě na čelo a já ucítil, jak jihnu. Navzdory nesnesitelným veganským obsesím je Šéfka moje nejlepší kamarádka.

Dívám se na nebe. Sedím na té dlaždici už dlouho a nikde ani kuře. Možná to byl jednorázový zázrak a budu si muset po zbytek života vystačit se vzpomínkou. Myslím na tu umami šťávu, jak mi stékala po bradě. Má touha je nezkrotná. Při pomyšlení, že tu chuť už nikdy neokusím, se mi trochu svírá srdce.

Vidím, že mraky černají. V dálce slyším hrom. Bude pršet. Cítím dopad první kapky na svoji srst. Přejede mi mráz po zádech. Utíkám domů. Z otevřených dveří mexického baru vychází Lucy. Chce se za mnou rozběhnout, ale vodítko má přivázané k futrům. Vím přesně, jak velký oblouk kolem ní musím udělat, abych promočenému jazyku zabránil v kontaktu s mojí šišatou hlavou. To ubožátko by se se mnou hrozně chtělo kamarádit, ale smrdí na míle daleko. Nic není tak nechutné jako pach usychajícího psa.

Vyskočím na vnější parapet našeho domu, Lucyin ublížený štěkot ignoruju. Závěsy jsou zatažené. Nakouknu škvírkou. Mína sedí na druhé straně skla, na vnitřním parapetu, s teplým topením pod zadkem. Začne hlasitě mňoukat, že jí chybím. Chybím jí pořád. Občas je únavné být tak nesmírně populární. Zaťukám tlapkou na okno. Kapky z nebe padají stále rychleji, ale Šéfka a Mlékoknír moje ťukání neslyší. To je ale hrozný den. Určitě už zase mlaskopleskají.

Byl jsem toho svědkem mnohokrát. Ze skříně v ložnici je můžu dobře pozorovat. Je to směšný pohled, leží a trochu se přes sebe vrtí. S naplno vystavenými, oslnivě bílými hýžděmi. Naprosto chápu, proč je normálně zakrývají oblečením. Kam se na ně hrabe slunce. O zvucích, které u toho vydávají, ani nemluvě. Vykřikují bolestí. Je neuvěřitelné, že si to sami sobě i navzájem nepřestávají provádět.

Studené kapky mi kloužou z chlupů na kůži. Nesnáším to. Nesnáším déšť. Rychle běžím pryč z ulice. Kam mám jít? Kdo je určitě doma? Na kom si můžu osušit a ohřát své mokré tělo, když má moje spolubydlící napilno s naprosto nesmyslnými záležitostmi? Samozřejmě Akrobat. Zamířím k Akrobatovi. Možná by mi mohl usmažit vajíčko. Dělá tak božská vejce, žloutek měkký a pokrytý vrstvou rozpuštěného sýra, okraje bílku dohněda křupavé.

Bingo! Jeho vozítko stojí před vchodem do domu. To je doma v každém případě, bez vozítka se nikam nedostane. Schovám se na zápraží a snažím se slízat ze sebe kapky. Zaškrábu na dřevo jeho dveří. Na jejich opačné straně slyším hádající se hlasy. Vycházejí z jeho placatého počítače. Akrobat se hodně dívá na placatý počítač, vždycky na ten stejný program, na lidi, kteří se ve dne v noci nechávají natáčet na nějakém opuštěném pozemku. Dost se hádají. Nebydlí tam žádné kočky. Nějaká by se jim hodila, těm lidem v tom pořadu.

Mňouknu. Zamňoukám ještě jednou. Mňoukám co nejhlasitěji a přitom škrábu na dveře. Slyším ho, jak šoupe nohama.

„To jsi ty, Milostpane?“ Znova zamňoukám. Dveře se otevřou na špehýrku. Objeví se jeho kulatá hlava s milýma, lesklýma tmavýma očima.

„Ahoj kamaráde, zmoknuls?“ Pustí mě dovnitř a ze skříně vezme čistý ručník. Otírá mě dosucha, dokud nevoním po vypraném prádle, a pak mě zvedne na postel. Opět zapne svůj pořad a lehne si vedle mě. Jeho dům je malý. Nemá gauč. Postel slouží jako gauč. Prsty mi krouží po hlavě. Je v tom vážně dobrý. Z krku mi vychází vrnění. Dívám se na obrázky na zdech. Jsou z dřívějška. Má na nich upnuté hladké kalhoty jako dámy na józe a visí ve vzduchu na provazech.

„Měli tam pejska, štěně. Ale támhleten ho kopnul.“ Akrobat ukáže na obrazovku placatého počítače. Přitiskne prst na hlavu jednoho muže, který zahanbeně zírá na svá chodidla, jako by věděl, že na druhé straně skla je řeč o něm.

„Teď toho psa z pořadu stáhli, ale podle mě by měl odejít tenhle tyran zvířat.“

Rozkašle se. Jeho plíce na tom nejsou dobře, proto už ho taky nohy neunesou tak daleko. Myslím si, že má to samé co Mína. Mína má taky problémy s dýcháním a nevychází z domu. Občas si jde lehnout na sluníčko na dvorek, ale dál se nedostane. Hodně polehává stejně jako Akrobat. Vozítko jako on ale nemá. Akrobat zaklapne placatý počítač. „Taky bych se na to neměl dívat, na tyhle blbosti. Vůbec nic mi to nedává.“ Chce placatý počítač odložit, ale rozmyslí si to. „No jo! Milostpane, kamaráde, musím ti něco ukázat. Tohle mi poslal jeden bývalý kolega.“

Otevře tu věc, sklouzne rukama po klapkách a natočí obrazovku ke mně. Vidím rozmazané záběry mladíka ve třpytivém trikotu stojícího na obrovském míči. Ten balón mu pomaloučku klouže pod nohama vpřed. Pažemi balancuje ve vzduchu, ozývá se hudba, zazní potlesk. Nevidím v tom žádný užitek. Zase jedna z těch typických člověčin.

„To jsem já, Milostpane. Dřív. Když jsem byl ještě u cirkusu. Vidíš, jaký jsem byl fešák?“

Oči mu září. Natáhnu se podél jeho nohou, těch, které byly dřív tak obdivované.

Vůně vajíčka smaženého na másle mě vytrhne z hlubokého spánku. Vzhlédnu. Akrobat stojí ve své maličké kuchyni. Začíná se smrákat. Prospal jsem půl dne v jeho úžasné posteli. Šéfka už bude nervózní. Ale já ještě domů nepůjdu. Nejdřív to božské vejce.

Akrobat mě potřebuje. Prospívám jeho psychickému zdraví. Kdysi měl vlastní kočku, tuláka, který se k němu nastěhoval z vnitrobloku. Ale před pár lety ho musel nechat uspat. „Byl úplně vyřízený.“ Teď tenhle kocour visí v podobě umělecké mozaiky nade dveřmi v kuchyni. Akrobat položí talíř s vajíčkem na zem: „Jedno sázené vajíčko pro pána.“ Žvýkám, hltám, lížu, vychutnávám a jdu domů. Děkuju, Akrobate.

Světlo svítí. Závěsy jsou roztažené. Slyším hudbu a bouřlivý smích. Vyskočím na parapet a podívám se dovnitř. U nás doma se slaví. Večeře. Stůl se prohýbá pod spoustou jídla. Mám rád večírky: čím víc lidí, tím víc rukou, které mě můžou hladit, tím víc teplých klínů, kde se můžu uhnízdit. Mína večírky ráda nemá. Sedí pod postelí. Pěkně v klidu.

Mlékoknír mě spatří na parapetu. V ruce má skleničku na vysoké nožce plnou tmavě červené šťávy. Tyhle skleničky se ze skříňky vytahují vždycky, když je večírek. Jsou dost nešikovné. Když do nich strčíte, převrátí se a nožička se zlomí. Musím se ovládat, abych to nedělal, protože to nikdo neocení, to vím ze zkušenosti. Mlékoknír mi otevře dveře.

„Ahoj Milostpane, měls pěkný den?“

Šéfka vyjde zpoza sporáku a zvedne mě. Vtiskne mi polibek na hlavu a pevně mě k sobě přitiskne.

„Kdepak jsi byl? Všude jsem tě hledala. Určitě máš hlad.“

Položí mě na zem a vytáhne ze skříně sáček veganských granulí. Na ty ještě mám trochu místa. Spořádám celou misku. Všude na těle cítím ruce, každý mě rád vidí. Převalím se na záda. Všichni Šéfčini přátelé mě milují. Šéfka není ráda sama. Proto si mě vzala k sobě. Bylo mi šest, když jsem se k ní nastěhoval.

Šéfka si myslí, že jsme se poprvé potkali na Kočkolodi. Útulku pro kočky na hausbótu v srdci Amsterdamu. Ale viděli jsme se už mnohem dřív. To vím naprosto jistě. Jako kotě jsem byl ubytovaný u jednoho mladého páru v malém bytečku v prvním poschodí. Bývali často pryč, protože byli mladí stejně jako já. Vyrobili mi kočičí dvířka a stloukli pro mě schodiště. Byla to dlouhá lať s malými prkénky, která sloužila jako schody. Tu po domluvě se sousedem pod námi opřeli z jeho zahrady o náš balkón. Mohl jsem tak kdykoliv do vnitrobloku. Od souseda jsem získal právo na průchod, ale nesměl jsem kakat do kytiček. A taky mě nechtěl u sebe doma. Dával mi to jasně najevo syčením skrz vrásčité rty a tím, že na mě stříkal rozprašovačem. První rok svého života jsem se skvěle bavil v uzavřených zahrádkách přilehlých domů. Měl jsem spoustu člověčích přátel, ale od té doby, co mám šišatou hlavu, už si nedokážu vybavit jejich tváře.

Pamatuju si ale, jak jsem poprvé našel cestu z vnitrobloku. Byl parný den. Spatřil jsem otevřené tmavě modré dveře, které byly normálně neprodyšně uzavřené. Prošel jsem zatuchlou chodbičkou zaplněnou hromadami kartonových krabic. Vstoupil jsem do obchodu, kde lidi vyfukovali smradlavé obláčky bylinkového dýmu. Seděli rozvalení na pohovkách a každý mě chtěl pohladit. Což normálně vůbec nevidím jako problém, ale ten smradlavý kouř mě štípal do očí. Pokračoval jsem dál k otevřeným skleněným dveřím na druhé straně místnosti. Za těmi existoval celý svět. Svět, který jsem často viděl z výšky, z parapetu. Svět, v němž se v ulicích rychle a s pořádným rachotem proháněly velké plechovky na kolech.

Vyšel jsem ven a převalil se po teplém pískovém dláždění. Bylo to tam nádherné. Z dálky zněla hudba a já ucítil vůni jídla. Následoval jsem svůj čumáček až k široké silnici, po které projíždělo nekonečné množství těch plechovek. Na druhé straně se rozprostíral park s obrovskými stromy. Byl plný velkých barevných stanů, obklopený domečky na kolečkách, obehnaný plotem, pod kterým jsem se snadno protáhl. Nad některými stany se vznášely bílé obláčky kouře. Tam se na ohni smažilo jídlo. Ucítil jsem pach fritéz. Tam za těmi ploty určitě bude i majonéza.

Zatímco jsem fantazíroval, jak zabořím hlavu do obrovitánského kyblíku s majonézou a zavrtám jazýček do té mastné, nakyslé substance, plechovky na silnici najednou zastavily. Teď nebo nikdy. Běžel jsem tou nejvyšší rychlostí, cik cak mezi gumovými pneumatikami, až na druhou stranu. Horký asfalt mi

žhnul mezi tlapkami. S velkým žuchnutím jsem přistál v zeleném příkopu. Rychle jsem si z měkkých polštářků slízal horkost. Kola za mnou se opět začala otáčet. Protáhl jsem se pod plotem. Člověčí smích, hlas procházející mikrofonem, hudba z reproduktorů, syčení masa na grilu, tolik zvuků. Tolik pachů. Uprostřed parku stála vysoká, barevná otáčející se věž. Na ní svištěly nádoby, ve kterých seděli lidi s kymácejícíma se nohama, co se pro zábavu nechávali točit dokola. Ty lidi jsou ale zvláštní zvířata s podivnými touhami. Netrvalo dlouho a obestoupila mě skupinka dětí, „óchali“ na mě, „áchali“ na mě, hladili mě a mazlili. Převalil jsem se na ušlapané trávě na záda. Dobrých osm dětských ručiček mi začalo šátrat v srsti na bříšku. Velmi nepříjemný pocit. Rychle jsem se přetočil zpátky na všechny čtyři a svým nejrychlejším krokem jsem kolem desítek holých lýtek a plážových žabek pospíchal dál mezi dva velké stany.

A tam stála ona, v oblaku dýmu, skrz který se sluneční paprsky dostaly jen s velkým úsilím. Šéfka.

Napichovala na špízy krevety, které pomocí štětečku potírala česnekovým olejem a následně grilovala na desce ve venkovní kuchyni. Tehdy ještě nepatřila mezi radikály. Protože krevetu, která upadla na zem, otřela o zástěru a strčila si ji do pusy. Byla moc horká, takže si spálila patro, ale nevyplivla ji. Nechala tu opečenou mořskou potvůrku tančit na jazyku, zatímco na ni vydechovala vzduch z krku. Takové foukání uvnitř úst…

Chvilku trvalo, než si mě všimla. Ale jakmile jí po mně sklouzl pohled, vyjekla nadšením: „Ahoj krasavče, kdopak jsi?“

Koutky jí vystřelily až k uším. Zavřela oči, zase je otevřela a klekla na kolena. Natáhla ruku a nechala mě očichat jí prsty. Voněly božsky. Chtěl jsem je olízat, ale než jsem to udělal, začala mi jimi masírovat tváře a krk. Přesně věděla, jak na to. Na jednom měla zlatý prsten s korálovým kamenem. Ten hladký, oválný kamínek mi masíroval čelisti, jako by k tomu byl stvořený.

Zůstal jsem s ní, dokud nebyla tma a moje břicho plné krevet. Při loučení řekla: „Ahoj krasavče, bylo mi skutečně potěšením.“ Zvedla mě, jako bychom se znali už léta, políbila mi hlavu a pak mě zase položila zpátky na zem. Možná jsme se znali z minulého života.

„Je fakt škaredej, co?“ povídá jeden Mlékoknírův, sám ne bůhvíjak krásný, kamarád, na jehož klín jsem se vyšplhal během dezertu.

„Sám jsi škaredej,“ odvětí Mlékoknír a ostatní kamarádi se smějí.

„Milostpán je ta nejkrásnější bytost, co znám,“ prohlásí Šéfka, když mě nataženou paží pohladí po hlavě. „Je trochu nakřivo, ale to z něj právě dělá unikát.“

Nechám své tělo padnout na ošklivcův hrudník. Jeho srdce si získám, jako už jsem si získal stovky srdcí, navzdory své šišaté hlavě. Můžete mě urážet do aleluja, ale já si z toho nic nedělám. Vím, že jsem neodolatelný.

Šéfka se na mě podívá, poškrábe mě pod bradičkou, mrkne, jako by se chtěla ujistit, že se mě to nedotklo. „Je zázrak, že vůbec žije.“

Ačkoliv Šéfčini a Mlékoknírovi přátelé odešli až pozdě v noci, Šefka dnes vstala brzy a já mohl po snídani ven. Co nejrychleji jsem pelášil na svoji magickou dlaždici. Na ulici je rušno. Lidé pospíchají, aby přišli včas do práce. Děti odnaproti mě hladí po hlavě. Jsou v tom dobrém věku. Chápou, jakým směrem mají hladit.

„Běžte si pro kola! Jinak přijedete pozdě do školy!“ slyším volat jejich mámu. Ale oni se ode mě nedokážou odtrhnout. S tím lidi často mívají problém. Jakmile se mojí hebké srsti dotknou, jsou okouzlení, závislí. Mazlení s mou srstí uvolňuje endorfin. Jejich máma musí zvednout hlas ještě jednou. „Milostpán tady určitě bude i po škole!“ Brblají, ale utíkají ke kolům.

Už tu zase sedím hodinu, ale žádné kuře se ještě z oblohy nesneslo. Vidím, jak Šéfka vychází ze dveří. Volá moje jméno. Nejdu k ní, nechci být zavřený. Ona jde ke mně. Rychle se uteču schovat pod auto.

„Milostpane.“

Vidím, že si klekla. Její zrudlá tvář nahlíží pod auto. Nikdy nemá tak dlouhé ruce, aby mě chytila. To ví. Taky ví, že já to vím. Usměje se. „Dobře, ty darebáku.“ Takhle mi říká, když dělám věci, s nimiž nesouhlasí. „Musím do restaurace, vyzkoušet nový recept.“ Ó, dobrota, vezmeš mi jednu krabičku? „Za hodinku, dvě budu zpátky. Nechoď daleko, ani dovnitř k lidem, co tě nepustí ven.“

Vyskočí na nohy. Vidím, jak její chodidla přecházejí ulici ke stojanu na kola. Pozoruju, jak z něj vytahuje jedno s barevnými korálky na paprscích. Až když na něj nasedne, vylezu zpod auta. Nemohl jsem riskovat, že by mě přece jen chytila a odnesla dovnitř. Musím té záhadě přijít na kloub. Jdu si opět sednout na svou dlaždici. Mezi keři proběhne tlustá mokrá krysa. Musím se ovládat. Nejradši bych se za ní rozběhl a vyděsil ji k smrti, ale musím zůstat sedět. Plíží se ke mně dívka s rovnými černými vlasy. Míří na mě telefonem.

„Ach bože, zase další turista, co tě chce využít kvůli lajkům na sociálních sítích.“ Netuším, co to přesně znamená, ale Šéfka standardně pozvedá levé obočí, když k takovým situacím dochází. Říká, že bychom si za to měli říkat o peníze. Já dávám přednost něčemu k jídlu. Konzervu s tuňákem nebo skleničku majonézy za každou fotku, kterou si telefonem pořídí.

Dětský řetěz se zastaví.

„Podívejte, děti, tohle je…?“ Učitelka zmlkne v naději, že děti doplní, kdo jsem.

„Mau!“ pronese jeden chlapeček.

„Čiči,“ dodá holčička.

Table of Contents

Podzim