One Hundred Years of Betty

Copyright © Debra Oswald, 2025

Translation © Růžena Svobodová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-747-2

ISBN mobi: 978-80-7689-748-9

Věnováno Judith Whelanové

KAPITOLA 1

12. dubna 1928.

Narodila jsem se na kuchyňském stole v domku v Deptfordu. Přiletěla jsem na svět rychlostí blesku a byla jsem tak dobře namydlená mázkem, že jsem sletěla z okraje stolu do nejistoty.

Očividně jsem to přežila, jelikož vám ten příběh teď vyprávím, právě když se blíží moje sté narozeniny. V rodině se traduje, že poranění mé měkké dětské lebky zabránil můj druhý nejstarší bratr Michael, který mě úspěšně zachytil.

Nicméně kdykoli se náš otec vynacházel v jednom ze svých nostalgičtějších opojení, měnil tu historku tak, že se v roli kluzkého dítěte objevovala moje starší sestra Margaret, anebo se dokonce Michael stal oním zachyceným novorozencem namísto chytače. Měla jsem devět sourozenců, takže bylo snadné zaměnit jedno dítě za jiné.

Já jsem byla potomek číslo sedm, což by vysvětlovalo můj svižný příchod na svět. Porodní cesty naší nebohé matky se mezi jednotlivými dětmi sotva stačily stáhnout. (Nezabíhám v rámci příběhu do vulgarit a anatomie příliš brzy?)

Mé křestní jméno je Elizabeth podle princezny, jež se narodila o dva roky dříve, ale nikdo v jižním Londýně mi nikdy neřekl jinak než Betty.

Rok 1931. Vzpomínám si, že jsem se krčila pod kuchyňským stolem. Byly mi tři roky a se zakloněnou hlavou jsem si držela u pusy plechovku a čekala na poslední kapičku kondenzovaného mléka. Naše dvojčata Kenneth a Bernard onu plechovku ukradla z obchodu o tři ulice dál. Kondenzované mléko – lesklé, krémové a ohromně sladké – bylo pro mě jako zjevení. Myslím, že jsem se zachvěla úplně po celém těle, když mi ta chuť naplnila ústa. Trvalo ještě roky, než jsem poprvé zažila orgasmus – mnoho a mnoho let, dokonce tolik, že se o tom v této chvíli stydím prozradit víc –, ale kondenzované mléko bylo mým prvním potravinovým orgasmem.

Rok 1933. Naše matka rozvinula roli levné bavlněné látky potištěné pomačkanými žlutými květy na mdlém zeleném pozadí a rozložila ji na již zmíněný kuchyňský stůl. Látku se jí podařilo v obchodě s textilem splatit v týdenních splátkách. (Muselo to být v době, kdy měl otec na svoje poměry nezvykle stabilní zaměstnání.)

Zatímco maminka zakoupenou látku na stole uhlazovala, v hrdle jí bublaly radostné zvuky a sršela optimismem. Nové šaty pro její děvčata budou obrovským pokrokem oproti ručně šitým šatům poděděným od sousedů. První rozkvět našeho nového života v blahobytu.

Jedenáctiletá Margaret, já pětiletá a tříletá Josie jsme si na látku rozprostřenou po celé desce stolu postupně lehly na záda. Máma kolem každé z nás vystřihla hrubý tvar šatů a na vypůjčeném šicím stroji poté jednotlivé části sešila dohromady. Jakkoli špatně padnoucí oděv si teď čtenář asi představuje – realita byla ještě horší. Tyto žluté šaty byly zcela ponižující a o týden později se veškeré vidiny prosperity zhroutily, když náš otec o práci zase přišel. Za to ty žluté šaty samozřejmě nemohly.

Dovolte mi, abych na tomto místě své vyprávění přerušila. Zavěšovat vzpomínky na desku kuchyňského stolu je poněkud náročné. A pravda je, že u vzpomínek na nejranější léta nemůžu zaručit naprostou přesnost.

Neurověda naznačuje, že naše rané, předjazykové zkušenosti utvářejí naši osobnost. To mi dává smysl, když pomyslím na to, do jaké míry je dítě zformované již ve dvou letech. Jinými slovy jsou pro nás vzpomínky na naše nejpodstatnější zážitky vlastně nedostupné. Mohla bych sice události z dob, kdy mi bylo osmnáct měsíců, zrekonstruovat z rodinných vyprávění a pokusit se rozluštit, proč můj mozek funguje tak, jak funguje, pouze na jejich základě, jenže tyto historky jsou příliš pochybné na to, abych jim věřila.

Částečně lze obraz raného dětství vyčíst z ověřitelných střípků informací – z rodinných příjmů (v našem případě žalostných a nepravidelných), počtu osob v domě (zatraceně mnoho), nebo pouze odhadnutelných faktorů, jako je hladina alkoholu v krvi mého otce (v rozmezí 0,1 až jakékoli číslo poblíž smrtelné hranice). Paleontologové využívají k pochopení minulosti fosilie a prozkoumávají mezery ve vrstvách hornin, kde kdysi nějací dávno rozpuštění tvorové žili. Pokusila jsem se tedy podívat se na svůj vlastní fosilní záznam: přeměřila jsem emocionální mezery ve svém dospělci, abych určila podobu předpaměťového okamžiku, který takovou díru mohl způsobit – například přetrvávající pochybnost, zda jsem člověk hodný lásky, nebo nestojím vůbec za nic.

Ale to už předbíhám.

Jako dítě jsem se nesmírně zajímala o svět, ale ještě jsem se nezajímala o sebe. Ne tak jako mnozí lidé dnes. Zájem o vlastní nitro přišel až později, když jsem identifikovala vzorce a motivace, které jsou při zpětném pohledu až trapně zřejmé. Tehdy jsem ale tápala, hnána vpřed neprozkoumanými impulzy zevnitř vlastního mozku a těla.

Paměť je vůbec věc nedůvěryhodná, dokonce i při robustní snaze o otevřenost, ale zkrátka se budu snažit vyprávět upřímně. Pokusím se nijak svůj příběh nepřekrucovat ve snaze ospravedlnit svoje vlastní špatné chování nebo podojit nepřiměřený soucit. Přesto nezapomínejte, že soucit s druhým a soucit se svým dřívějším já jsou často tou nejlaskavější reakcí, jakou může kdokoli z nás nabídnout.

Nyní přeskočím rovnou ke svému sedmiletému já, sedícímu za dřevěnou lavicí ve škole na Clyde Road.

„Betty Rankinová, smaž si prosím z tváře ten svůj výraz,“ pronesla slečna Greeneová, naše učitelka.

Nikdy jsem nebyla roztomilé dítě. A to nemá být žádné stydlivé sebemrskačství. Viděla jsem nezvratné důkazy na svých malých čtvercových fotografiích. Nebyla jsem ošklivá, ale rozhodně ani roztomilá. Dokonce ani když jsem byla ještě batole, nikdo se nemohl opájet pohledem mých nevinných dětských očí nebo se radovat z mých ryze zlatých kadeří, protože jsem neměla ani jedno, ani druhé. Mohla jsem nabídnout jen hluboko posazené hnědé oči, výrazný nos hodící se spíš na obličej dospělého a kudrnaté hnědé vlasy ostříhané pro rodičovské pohodlí nakrátko. Moje batolecí já skryté uvnitř bylo jistě stejně nevinné a milé jako batolata s velkými kukadly a nosíky jako knoflíky, ale můj obličej neměl dětské proporce, které v dospělých uvolňují pečovatelské hormony. A ve svých sedmi letech jsem se podobala malému dospělému do míry, jež musela být přímo odpudivá.

Výraz slečny Greeneové vždy roztál, když pohledem zabloudila na tváře překrásných princezniček z naší třídy. Stejně tak jihla i nad našimi rozvernými rošťáky a shovívavě krčila nos i ve chvílích, kdy kroutila hlavou nad jejich nezbednostmi. Zato můj obličej jako by ve slečně Greeneové vzbuzoval nejistotu, ať už jsem se tvářila jakkoli.

Role, kterou náhodnost fyziognomie sehrává v tom, jak se lidský život odvíjí, se nezohledňuje tolik, jak by se zohledňovat měla. Kdo ví, jak moc odlišně by se ke mně v dětství chovali, kdybych vypadala roztomile, a v jak moc jinou dospělou ženu bych nakonec dozrála. Neříkám, že šlo o nějakou tragédii – možná je to výhoda, že se mnou nevrkali a nerozmazlovali mě. Jestliže si na mě lidé dávali v dětství pozor a představovali si, že se mi za dospěle vyhlížející tváří honí typicky dospělé odsudky, alespoň mi to dalo příležitost pozorovat svět bez rušivého vlivu všeho toho povyku na téma mojí rozkošnosti.

Ať už měla slečna Greeneová ohledně obsahu mých myšlenek jakékoli podezření, zatím se jí v průběhu školního roku ani jednou nepodařilo mě při něčem závadném nachytat a potrestat mě za to. Svoji práci jsem odváděla dobře – rychle jsem počítala, četla jsem plynule, a to včetně složitých slov, a s šílenou chutí jsem se pouštěla do veškerých písemných úkolů. Chovala jsem se natolik dobře, že jsem dostala pokyn sedět vedle Gregoryho Almonda, abych pomohla mírnit jeho zlobení, do něhož se v neposlední řadě počítal i jeho zvyk dloubat se v záplavě bradavic na rukou.

Příležitost k mému potrestání se slečně Greeneové naskytla, když naši školu navštívila kontrola z hygieny.

Trojice žen v zářivě bílých uniformách vešla do třídy v klapajících botách s tvrdými podpatky. Přinesly si s sebou váhy, posuvná měřidla a knihy záznamů. Teď si říkám, zda ty ženy vůbec měly nějakou zdravotnickou kvalifikaci.

„Vstaňte, děti,“ zacvrlikala slečna Greeneová. „Přišly vás prohlédnout zdravotní sestřičky!“ Svým sladkým hláskem se nám zdravotní prohlídku snažila podat jako báječnou kratochvíli.

Potom slečna Greeneová těmto „sestřičkám“ pomohla svléknout z nás svrchní oděv a nechala nás nastoupit do řad mezi lavice, kde jsme se třásli jen v nátělnících a spodním prádle.

Všech čtyřicet nás jednoho po druhém zvážily na vahách postavených u tabule a pak nás u stěny změřily. Nakonec sestra, která vypadala, že má celou věc na starost, každé z dětí prohlédla.

S křečovitě přísně našpulenými ústy se mi prohrabovala ve vlasech, aby zkontrolovala pokožku hlavy, jestli nemám vši, potom mi prohmatala uzliny na krku, stáhla mi bradu dolů a nahlédla mi do úst a pak celé moje tělo přejela očima jako nějakou zdechlinu. Neomluvila se ani nežádala o svolení – jako bychom my chudé děti z jižního Londýna měly automaticky očekávat, že nás budou prohmatávat a prohlížet jako dobytek na tržnici.

Zatímco jsme se oblékali a vraceli se na místa, zdravotnice se radily a škrábaly si poznámky do svých knih.

„Betty Rankinová. Vstaň,“ řekla slečna Greeneová.

Vstala jsem.

Ta hlavní sestra mi pokynula, abych přišla dopředu, a tam mi zbytečně hlasitě oznámila: „Jsi podvyživená, má milá.“

Její dvě pomocnice držely v ruce odměrku oleje z tresčích jater a vrchovatou lžíci sladového prášku a já to vše musela přímo na místě před zraky celé třídy spolknout. Jako by snad jedna dávka kterékoli z těch věcí mohla dítě naočkovat proti chudobě. Tyto hlouposti dob minulých, zejména způsoby, jakými se zacházelo s dětmi, mě udivují dodnes.

Proč jsem poslechla? Proč jsem ty doplňky stravy přijala a zhltla je? Myslím, že to bylo studem. Ty ženy mě zahanbením dotlačily k poslušnosti.

Někteří lidé říkávají: „Vyrůstal jsem sice v chudobě, ale šťastný! Ani jsem si neuvědomoval, že jsme chudí!“ No, tak já jsem si to uvědomovala. Věděla jsem, že jsme chudí. Chudí, ale nikoli šťastní. Bydleli jsme v pronajatém dvoupodlažním domku s dvěma místnostmi na patro, který stál v řadě stejných domků namačkaných těsně jeden na druhý, aby se do ulice vešly. Všechny byly provlhlé, studené a plné sazí, jelikož se vytápěly uhlím. Dokonce i v té otrhané a odřené čtvrti byla naše rodina považována za jednu z těch nejhůř zkoušených. Náš otec byl známý jako opilec, jenž rychle ztrácí nervy i práci, přičemž si nějakou další nachází jen velmi pomalu.

Suchý sladový prášek a olej z tresčích jater se v mých ústech smíchaly v odpornou pastu. Byla jsem zvědavá, které další děti budou prohlášeny za podvyživené, a v hlavě jsem si prošla seznam pravděpodobných kandidátů. Jakmile by se tyto další podvyživené dětí objevily vepředu vedle mě, měla jsem v plánu se na ně podpůrně usmát, jako bych jim říkala: „Nebojte se. Já jsem ty věci už spolkla a přežila jsem.“ Moji kamarádi a já bychom se pak z této pospolitosti společně radovali jako vojáci v zákopech.

Žádná další jména však nezazněla. Stála jsem tam jen já.

V naší třídě byla spousta hubených dětí, jejichž rodiny byly přinejmenším stejně chudé jako ta moje, takže jsem svoje nedobrovolné sólové představení vnímala jako křivdu. Ale ochromena tím ponížením a účinně umlčena směsí oleje z tresčích jater a sladového prášku, která mi v krku vytvořila lepivý povlak, jsem ani nepípla.

Než jsem se stačila vrátit ke své lavici, naklonila se ke mně hlavní sestra a pevně mě chytila za rameno.

„A ať ti matka rozhodně dává více jíst, má milá.“

Jako by naše matka měla magickou moc vykouzlit pro nás víc stravy. Jako by snad kterékoli dítě v naší třídě mělo alespoň ždibíček moci nad kterýmkoli z utiskujících faktorů ve svém životě.

Vztek nad hloupostí té poznámky, vztek nad nespravedlností toho, že mi ta žena právě zabořila drápy do těla, mě spaloval jako hořící benzín, opařil mi tvář a zrychlil mi tep, až mě to samotnou vyděsilo. Zároveň jsem si však vychutnávala tu sílu, která se mi rozlévala končetinami, až mi nakonec vyšla z úst.

„Nerýpej do mě těmi prsty tolik, ty krávo zasraná!“

Čtyři dospělé i všech devětatřicet dětí ve třídě zalapalo po dechu a jeden chlapec se uchichtl (myslím, že to byl Gregory Almond). Slyšela jsem to slovo na „z“ říkat svého otce a další křiklouny na ulici, ale nikdy předtím jsem ho sama nevyslovila. Nikdy dřív mě to ani nenapadlo. Ale v tu chvíli mi to připadalo nutné.

Dostala jsem přikázáno postavit se do rohu čelem ke zdi a sestřičky si mezitím sbalily svoje vybavení a odešly.

Očekávala jsem, že mě slečna Greeneová pošle za ředitelem školy, ale místo toho se rozhodla, že mě desetkrát švihne pravítkem přes ruku, na místě a hned.

Po letech jsem pochopila, proč slečna Greeneová trest raději vykonala sama. Pochopila jsem, proč s tím pravítkem zacházela tak krutě a mlátila mě do dlaně jeho ostrou hranou. Ta krutost pramenila z jejího vlastního pocitu nedostatečnosti. Fakt, že má ve třídě sprostou žačku, pošramotil její pověst a před zraky zdravotních kontrolorek jí z toho bylo obzvlášť trapně. Ale v té době mě toto zdůvodnění nenapadlo a dovolila jsem si slečnou Greeneovou opovrhovat s uspokojivě prostou nenávistí.

Během vykonávání trestu na ni civěl můj odpudivý nedětský obličej. Představovala jsem si bolest ve své dlani jako zdroj energie, který bych mohla vstřebat do svého těla a uložit si ho k pozdějšímu použití.

Když jsem se znovu posadila na místo, položila jsem svou pulzující dlaň na chladný povrch stolu a cítila jsem, jak se na mě děti kradmo dívají. Jejich pohledy mě štípaly do zad jako desítky malých šipek. Jejich sílu jsem do sebe nasávala také.

Pouhé dva dny po návštěvě z hygieny jsem po návratu ze školy domů zastihla matku, jak připravuje k čaji falešné mozečky.

Kdykoli u nás doma nastaly týdny vysokého životního standardu, vařila nám máma mozečky v bílé omáčce nebo dršťky v bílé omáčce z odtučněného mléka. Mně ta dvě jídla připadala k nerozeznání – obě znamenala odporné tuhé kousíčky v bledě šedém lepidle. Můj otec trval na tom, že mozečky jsou lepší, ale pokud byl dostatečně ovíněný, než se začalo vařit, nechal si namluvit, že dršťkové hrudky jsou ve skutečnosti mozečky, a tak se nám podařilo odvrátit u něj vzplanutí hnusné nálady.

V hubenějších týdnech ho máma občas uklidňovala falešnými mozečky, pokrmem tak nízké kvality, že se snažil napodobovat vnitřnosti. Ale co je překvapivé: byl docela chutný. Falešné mozečky se dělaly ze zbytků studené ovesné kaše smíchané s moukou, cibulí, solí, sušeným tymiánem a vajíčkem, z nichž se vytvarovaly karbanátky, které se následně usmažily ve výpeku nebo tuku ze slaniny. Čtenáři případně můžou recept sami vyzkoušet.

Toho dne měla maminka na kuchyňské lince připravený talíř s moukou, v němž chtěla karbanátky obalovat, ale byla od této mistrovské kuchyně odvedena požadavky svého potomka. V kuchyni v našem deptfordském domě totiž často panoval chaos a vždycky tam bylo hodně hlučno.

Vešla jsem právě ve chvíli, kdy můj bratr Kenneth fenomenální hlasitostí kvílel, zatímco mu máma utírala čelo hadříkem ve snaze vyčistit mu rozšklebenou ránu.

„Šš. Nešij sebou, Kennethe,“ opakovala stále dokola. „Čím víc se budeš kroutit, tím víc bude to čištění bolet.“

Kenneth na chvíli přestal výt, ale pohled na jeho vlastní krev rozmazanou po podlaze ho vzápětí znovu rozplakal.

„Ty blbečku! Ty hloupej ufňukanej blbečku!“ ozval se můj bratr Bernard.

Jak dokázal Bernard Kennetha urážet, bylo naprostou záhadou, protože sám přerývaně dýchal, byl celý zpocený a bledý, a jak už dnes chápu, byl ve stavu klinického šoku. Držel se za levačku, kterou měl přehozenou přes tělo v podivném úhlu, zjevně zlomenou po pádu ze střechy, odkud předtím vyslal podomácku vyrobený oštěp na Kennethovu hlavu.

Kenneth a Bernard se po léta snažili bojovat s přelidněním ve vnitřním městě tím, že se zapojovali do životu nebezpečných aktivit. Dvojčata měla spoustu volného času na rozšiřování sbírky zranění v potenciálně smrtelně nebezpečných hrách, jelikož oba kluci měli jen pramálo povinností (v podstatě jen občas přinést kbelík s uhlím, když měla maminka plné ruce práce). Od mých tří nejstarších bratrů – Eddieho, Michaela a George – se neočekávalo, že budou doma dělat cokoli kromě konzumace jídla a spánku, zato naše Margaret měla povinností pěknou nálož: praní, drhnutí podlah a okřikování dětí. Co se týče mě, už v sedmi letech jsem si musela do rozvrhu vměstnat loupání brambor, mandlování mokrého prádla a mytí hrnců.

Neviním naši matku z genderově podmíněné nespravedlnosti. Sama nechápala, že se stává nástrojem patriarchátu. Ale co mě bodalo u srdce už tehdy – a bolí to dodnes –, byla očividnost, s jakou nadržovala mužským potomkům i při dávkování své náklonnosti. Když vešel do dveří některý z jejích synů, mámin obličej se rozzářil měrou, s jakou jsme se Margaret, Josie nebo já nesetkávaly. Předpokládám, že máma prostě upřednostňovala kluky a nedokázala to skrývat. Jakkoli byla vyčerpaná, jakkoli pokročile byla těhotná, dokázala se na chlapce usmívat a paprsek její pozornosti se na ně upíral způsobem, který jako by rozzářil je i ji samotnou. Toužila jsem také být objektem tohoto maminčina láskyplného pohledu, ale nevzpomínám si, že by se mi to někdy splnilo. Následkem toho jsem i jako dospělá zůstala bezbranná vůči každému, u koho jsem měla dojem, že mi takový láskyplný paprsek pozornosti nabízí. Této tendence si čtenáři mohou povšimnout později v mém příběhu.

„Betty, můžeš umýt svou sestru?“ požádala mě maminka.

Pětiletá Josie využila povyku kolem zraněných dvojčat a vyskočila na stoličku, z níž dosáhla na talíř s moukou na lince. Z důvodů, jež mi zůstávají nejasné, hleděla moukou posypat maličkou Pauline. Batole jí nehodlalo kazit hru, dokud mouku nevdechlo a nezačalo bouřlivě kašlat, načež se maminka na Josie obořila, že nemá dělat nepořádek. Zatímco jsem se pokoušela mouku z Pauline setřít, máma se napřímila a přesunula se i se svým obrovským těhotenským břichem ke dřezu, aby opláchla zakrvácenou utěrku.

Nijak jsem se netěšila na to, až do našeho domku o dvou ložnicích budeme vtěsnávat další dítě. Už tak jsem se dělila o postel s Margaret a Josie. Dokonce i teď, když zavřu oči, mám Josiiny nehty na nohou pouhých několik centimetrů od obličeje.

Náš Eddie často přespával v zadní místnosti slévárny, v níž pracoval, ale Michael, George, Kenneth a Bernard se stále dělili o druhý pokoj v patře. Pauline, které tou dobou byly teprve dva roky, spala v předním pokoji s našimi rodiči. Jak docházelo k početí dalších dětí, když vždycky jedno spalo i v manželské posteli? Předpokládám, že naši rodiče měli velmi funkční domluvu o bryskním páření, což znamenalo, že k setkání spermií s jedním či dvěma vajíčky docházelo pravidelně.

Maminka byla vychována jako římská katolička. Když si vzala našeho otce – protestanta, a navíc bezbožného –, její rodina se k ní obrátila zády. Ti podlí šmejdi se nikdy nenechali obměkčit, odmítali se s ní vidět a nikdy se nesetkali s žádným z jejích dětí. Maminka zůstala katoličkou natolik, že nás nechala pokřtít a většinou v neděli chodila na mši, vždycky sama, protože se jí nepodařilo nikoho z nás přemluvit, aby šel s ní. Otec nás odmítl posílat do farních škol, což znamenalo, že jsem nikdy nezískala traumata, jež mi tak barvitě popisují moji řádní katoličtí přátelé. Nikdy mě nezmlátily opaskem jeptišky ani mě nezneužili žádní kněží.

Darem, který náboženství naší matce dalo, bylo deset dětí, dva porody mrtvých dětí a nejméně tři potraty. Držela se uhozené a kruté katolické doktríny proti antikoncepci, ale přitom ztratila oporu v rodině, která jí bývala mohla s výchovou deseti potomků pomoct.

Každopádně musela jistě nastat krátká pauza v Kennethově jekotu, Bernardově posměšném pozpěvování, Josiině vzlykání a Paulinině kašlání, protože další ze zvuků byl velmi zřetelný: naší matce praskla voda. Pro ty, kdo to šumění nikdy neslyšeli ani na vlastní kůži nezakusili pocit, když vak plný plodové vody dopadne na kuchyňskou podlahu – no, je to pozoruhodné, až groteskní, jako roztržení vodního balónku o tvrdý povrch.

„Betty,“ řekla máma s udýchaným zasténáním, protože věděla, co bude následovat. „Margaret se brzy vrátí domů. Může se o naše nejmenší postarat. Ty teď musíš utíkat pro našeho Michaela.“ (Michaelovi bylo tehdy šestnáct a byl z chlapců nejspolehlivější.)

Než jsem doběhla na klempířský dvůr, kde Michael pracoval jako učeň, a zase zpátky domů, situace pokročila. Soused odvedl Bernarda někam, kde by mu ošetřili ruku. Margaret pomáhala mámě mezi kontrakcemi vylézt nahoru na kuchyňský stůl a porodní bába už byla na cestě.

Michael učinil taktické rozhodnutí vytáhnout vzlykající Josie a krvácejícího Kennetha ven z domu na výpravu po stopách našeho otce. Malá Pauline však zůstala stát v koutě a s očima navrch hlavy sledovala, jak naše matka řve a oddechuje.

Vyvedla jsem Pauline na ulici. Marně jsem se snažila přijít na hru, kterou bych ji rozptýlila, dokud jsem si nevšimla, že má na vlasech a řasách ještě stále moučný poprašek.

„Pauline, co to máš ve vlasech za bílý prášek? Není to vílí prach?“ zeptala jsem se suše.

Pauline zvedla ruku, sáhla si na hlavu a pak vážně přikývla. Navrhla jsem jí, aby si vlasy vyklepala nad květináčem na okně našich sousedů a posypala jim vílím prachem kytky. Pauline se tohoto úkolu s nadšením ujala.

Jednou ze vzpomínek na dětství, o jejíž pravosti nepochybuju, je právě pohled na to, jak moje malá sestřička třepe hlavou nad těmi petúniemi a chichotá se tak bujaře, že se směje při nádechu i při výdechu jako opice.

O hodinu později byl malý Paul na světě. Překvapivě statný novorozenec. Maminka na tom však zdravotně zdaleka tak dobře nebyla a přemístili ji do předního pokoje, aby se tam zotavila. Byla příliš slabá na to, aby mohla novorozence kojit, a tak Paula kojila sousedka. Když tento pramen dobré vůle vyschl, Margaret se uchýlila k tomu, že dítě krmila sušeným mlékem z láhve.

Paulovi byl teprve týden, když matku odvezli do Nemocnice pro ženy a děti v jižním Londýně. Můj nejlepší dnešní odhad zní, že trpěla poporodní infekcí, ale nám dětem to nikdo neřekl a nikdo z nás ji v nemocnici nenavštívil. Když o několik dní později zemřela, ani si nevzpomínám, že by mi to kdo oznámil, ale jistě o tom někde zmínka padla. Řádné informování dětí o dění kolem – například o smrti jejich matky – se v té době nepovažovalo za nutné.

Povinnost uspořádat katolický pohřeb dráždila našeho otce v hrdle jako zaseknutá nesnesitelně ostrá kuřecí kost.

Chrám Panny Marie Nanebevzaté v Deptfordu.

Nanebevzetí je u římských katolíků víra v to, že mrtvé tělo Ježíšovy matky Marie bylo „vzato“ do nebe, kde se znovu spojilo s její duší – na rozdíl od těla mé matky, které bylo vyčerpáno patnácti lety těhotenství a nyní mělo prostě jen hnít v zemi.

Oděv, který jsem na sobě v ten studený drsný den měla – oblečení „pro nejsvátečnější příležitosti“ vypůjčené od sousedů –, dostatečně nehřál. Chlad prošel skrz tenkou látku a pak i přes mou kůži až do vnitřností. Bylo by teatrální tvrdit, že v mém nitru zůstaly kapsy chladu, které se od toho dne už nikdy pořádně neprohřály, ale občas se mi ta představa vloudí do myšlenek.

Pohřební mše byla samozřejmě v latině, a protože jsem kostel navštívila jenom párkrát, byla mi celá ta barokní záležitost cizí. Nesrozumitelné drmolení kněží mi znělo jako mocné zaříkávadlo, které nepůsobilo zcela neškodně.

Můj otec se držel až do chvíle, kdy mše skončila a většina truchlících odešla. Když jsem se v těsném závěsu za tátou vydala ke kostelním dveřím, stáli u nich dva kněží ve svém rokokovém hávu.

Bylo snadné uhodnout, že jsem otcova příbuzná. Sdílela jsem s ním tmavé barvy, nos a stejně hluboko posazené oči, až na to, že on měl jednu duhovku mléčnou, protože ho v roce 1916 u Verdunu oslepil šrapnel. Utrpěl i další bolestivá válečná zranění, ale nikdo by to neuhodl vzhledem k tomu, jak svoje šlachovité tělo podroboval fyzickým úkolům. Nebyl vysoký, ale byl silný, tedy když byl střízlivý, a docela pohledný muž. Když matka zemřela, bylo mu teprve osmatřicet. Chlast ho možná rozkládal zevnitř, ale na jeho zevnějšku žádné známky nezanechával.

Sotva se cestou z kostela táta protáhl kolem dvojice kněží, najednou se otočil čelem ke mně. Udělal takovou tu věc, kdy člověk předstírá, že mluví k vám, ale ve skutečnosti jde o představení pro nějakou třetí stranu poblíž.

„Betty, co myslíš, proč tady tihle nastrojení supi stojí?“

Ujala jsem se své role v představení a pokrčila rameny. Nevěděla jsem, co je to sup, ale slovu „nastrojení“ jsem rozuměla. Jeden z kněží měl na sobě smetanový ornát se šarlatovým zdobením a druhý se pyšnil zlatem vyšívaným fialovým rouchem.

„Hlídají tady, aby jim nikdo neukradl drahocenné stříbrné svícny.“ Táta stál na místě a upřeně se na kněze díval, takže jsem se cítila povinována zůstat stát také.

„Pokochej se pohledem na ty zmetky v plný parádě. No k smíchu. Vypadá to jako kostýmy na pantomimu, nemyslíš, Betty?“

Nikdy jsem neměla to štěstí jít se na pantomimu podívat osobně, ale viděla jsem fotky, a tak jsem přikývla.

„Věděla jsi, že tihle paraziti žerou ze zlatých talířů – talířů z posranýho zlata –, zatímco tvoje ubohá mrtvá matka hladověla? Postila se, aby jim na mši mohla strkat mince – někdy dokonce celý šilinky – do těch jejich hrabivých spárů. Aby se mohli cpát lahodnýma koláčkama na zlatých talířích. Věřila všemu, co jí napovídali, ale těmhle snobům byl přitom její mizernej život úplně ukradenej.“

O vlastním nemalém příspěvku k mizérii a bídě své ženy se táta nezmínil, ale možná tohle jen nebyla ta správná chvíle, aby jej rozhlašoval do světa. A bez ohledu na to, komu všemu se vina měla přisuzovat, určitě dávalo smysl naložit její část i na bedra církve, kterou tito dva slavnostně odění pánové představovali.

Otcův hněv se rozhořel ještě víc a oslovil ty dva kněží přímo. „Řekněte mé dceři Betty pravdu aspoň v tenhle den, kdy pohřbíváme její ubohou katolickou matku. Řekněte jí, že jsou to všechno lži a že vy dva – se svým nóbl oblečením a latinskýma blábolama a rypákama zabořenýma v korytech – dobře víte, že jsou to lži. Vaše náboženství je jen snůška povídaček, kterými balamutíte chudáky, aby se nebouřili. Jen jí to řekněte.“

Nevypadalo to, že by mi kněží chtěli něco říct, a tak se na mě obrátil táta s úpěnlivou poznámkou. „Všechno jsou to lži, Betty. To si pamatuj.“

Připadala jsem si, jako by mi někdo prozradil tajemství – jako bych v sedmi letech předčasně získala přístup k pravdě, a to kvůli extrémní situaci, jíž byla matčina smrt.

Od té doby jsem se ve svém životě setkala s mnoha zbožnými jedinci, skutečně dobrými lidmi, kteří ve jménu své víry vykonávali cennou práci. Ale nic z toho mě za těch devadesát tři let, jež od toho dne uplynulo, k náboženství nezlákalo. A nechtějte, abych začínala o zhoubném vlivu, který má většina náboženství na životy žen po celém světě.

Když na ty dva duchovní můj otec vyjel, oba jen stoicky mlčeli s hlavami mírně skloněnými k zemi.

„Ani se nám nepodívají do očí! Vidíš to, Betty?“

To, jak tam ti kněží stáli ve svých pohádkových kostýmech a ignorovali plivance vzteklého muže, jež dopadaly na schody u jejich bot, mi připadalo zábavné. Z hrdla se mi vydralo zahihňání, ale další výbuch smíchu jsem vzápětí potlačila. Smát se v kostele nebylo správné, zvlášť na pohřbu vlastní matky.

Táta si zřejmě všiml, jak se snažím z tváře zahnat úsměv. Najednou vyprskl smíchy.

„Máš pravdu, Betty. Tihle lidi jsou k smíchu. Zbytečně na ty impotentní kretény plýtváme dechem.“

Vzal mou dlaň do své – moje ruka byla studená jako ryba, jeho hřála vztekem, který mu koloval v žilách. Spěšně mě od Panny Marie Nanebevzaté odvedl dolů po schodech a honem pryč. V tu chvíli mi připadal bližší než kdy jindy v životě.

Kéž bych teď mohla oznámit, že otec šokem vystřízlivěl a naučil se dobrým rodičovským návykům. Jenže po mámině smrti otec naopak propadl chlastu ještě víc a zdálo se, že myšlenky na zaměstnání se vzdal už úplně.

Nakonec přespával tak často mezi sudy v Chichester Arms, že malý přední pokojík, který sloužíval jako ložnice našich rodičů, obsadila Margaret s malým Paulem.

Musím se přiznat, že mě to v té době rozhořčilo – další křivda na hromadu všeho, čím mě moje starší sestra štvala. Margaret měla věčně příšernou náladu, vrčela na mě rozkazy a třískala v kuchyni hrnci, aby dala najevo svoje rozladění. Byla to mrzutá kráva bez špetky humoru a já ji za to nenáviděla.

Můj tehdejší úsudek o Margaret – tedy že je přísná, hloupá a chybí jí představivost – patří k věcem, za něž se dnes stydím. Bylo jí teprve třináct, když nám zemřela matka, a ona tak byla nucena opustit školu a převzít péči o novorozeně, které jí bylo svěřeno do náruče. Zároveň se nám snažila vařit a starat se o celou domácnost. Ve třinácti letech. Není divu, že při tom opomněla sršet vtipem.

Pokud jde o mě, přestože jsem byla bez matky a prakticky vzato bez otce, dál jsem se nadšeně snažila naučit vše, co se v naší škole na Clyde Road naučit dalo. Dál jsem se toulala ulicemi Deptfordu s kamarády ze sousedství a hrála s nimi míčové hry a na honěnou.

Někdy byla půlka neděle pryč a já pořád ani nepomyslela na to, že je moje máma mrtvá. Ale možná by bylo lepší, kdyby ano. Občas jsem se vplížila do domu a v krku mě ještě brnělo od smíchu a vyřvávání při hrách, když mě náhle zarazil fakt, že máma už není. Zapomínala jsem se proti tomu obrnit a sevřít břišní svaly, aby tu ránu pod pás vydržely.

Jednou mě takhle v neděli odpoledne našel můj bratr Michael, jak zdrcená tou ranou jen tak sedím na zadku.

Chvíli mě pomalu obcházel a přihlouplým nóbl tónem mumlal: „Mm, ano, mm.“ Pak začal afektovaně hrát starého doktora, nahlížel mi do očí a měřil mi pulz.

„Nuže, pacientku jsem vyšetřil a domnívám se, že pomůže jen jedna léčba: kino.“

Moji bratři často brávali dívky na rande do kina, ale já v něm až do této chvíle nebyla.

Filmem, který jsme tehdy v kině Odeon zhlédli, byli Páni v cylindrech s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou. S prvním rázným tahem smyčců v předehře jsem se pořádně nadechla a nepamatuju si, že bych vydechla, dokud film neskončil. Milovala jsem na něm každou maličkost. Dokonce i zvláštní rošťáckou tvář Freda Astaira, který připomínal veselého žabáka. Nebo jej možná bylo snadnější milovat právě proto, že Fredův skřítkovský vzhled působil jaksi bezpohlavně a pro sotva dospívající dívku nepředstavoval žádné nebezpečí. A když s ním Ginger drze špičkovala a pak s ním tak razantně sladila krok, načež se spolu roztočili po nablýskaném parketu jako nádherní ptáci – no, bylo to úchvatné. Nechtěla jsem, aby film skončil, a tak jsme zůstali na svých místech a vznášeli se na křídlech krásně slaďoučké hudby až do závěrečných titulků.

„Víš, co mě tak občas napadá, Betty?“ zašeptal Michael. „Ty a já jsme právě koukali na úplně stejnej film jako nejbohatší lidi na světě. Všemožní pracháči. Dokonce i králové a královny. Naše oční bulvy i jejich oční bulvy – všichni jsme sledovali stejnej film.“

Při cestě z kina domů se šíleně ochladilo a Michael si musel všimnout, že se třesu. Pokynul mi hlavou, že bychom měli rychle odbočit doleva do ulice, kde sídlí pekárna. Tam mi bratr ukázal trik, kterého využíval, kdykoli byl v chladném počasí kvůli práci venku. Zapluli jsme do uličky na boku pekárny a opřeli se zády o zeď. Teplo z pecí i takhle pozdě večer udržovalo cihly nahřáté a bylo to zvláštní, úžasné teplo, které člověku pronikalo přímo do nitra. S bratrem jsme se takhle opírali o zeď celé věky a probírali spolu Pány v cylindrech.

Když jsme dorazili domů, Michael popadl jeden konec kuchyňského stolu.

„Pomoz mi ho posunout,“ řekl.

Posunuli jsme stůl co nejdál ke dřezu a v kuchyni tak vznikl volný prostor.

„Je načase, aby ses naučila tančit, Betty.“

Otevřel mi náruč a udělal na mě žabácký obličej jako Fred Astaire. To mě rozesmálo natolik, že jsem zapomněla na veškerý stud z obavy, že budu vypadat hloupě, a vrhla jsem se do své první lekce tance po hlavě.

Michael – tehdy mu bylo sedmnáct let – začal navštěvovat taneční sály po celém městě a nikdy neměl nouzi o taneční partnerky. U dívek byl oblíbený, jelikož s nimi uměl mluvit.

Následovalo mnoho dalších nedělních odpolední, kdy jsme takto odsunuli kuchyňský stůl stranou, abychom si zatančili. A často tomu předcházela ještě odpolední projekce v kině. Když mi bylo deset, byla ze mě už slušná malá tanečnice.

V téže době jsem se dozvěděla jednu zajímavou informaci o světě.

Bylo to na konci školního dne na Clyde Road, kdy se na chodbě před naší třídou objevila starší dívka, která si přišla vyzvednout mladšího bratra. Bylo těžké pochopit, jak může příbuzným této spořádané mladé dámy být zrovna Roger Purley, uprděný slizoun s tváří plnou uhrů.

Roger se začal hlasitě vychloubat. „Moje sestra chodí na dívčí gymnázium.“

Dorothy Purleyová vypadala ve své uniformě ohromně elegantně a sebevědomě. Měla na sobě tmavě modrý velurový panamský klobouk se zelenou páskou, zářivě bílou blůzu, na ní námořnicky modrou vestu, smaragdovou kravatu a námořnicky modré sako s nášivkami na kapsičce.

Viděla, jak mžourám na neznámá slova, která se vlnila pod znakem na kapse.

„To je latinsky,“ vysvětlila mi. „‚Honesta Obtinete,‘ což znamená: ‚Drž se dobrého.‘“

Převalovala jsem si ta slova v hlavě. Zněla jako mocné zaklínadlo.

„U nás ve škole se latinu učíme,“ vysvětlovala dál Dorothy. „A taky francouzštinu, dějepis, matematiku – no, spoustu předmětů!“

Její projev nezněl tak uhlazeně, jak jsem očekávala. Mluvila zdvořile a jasně, ale stále se stejným přízvukem jako Roger, jako já, jako ostatní spodina z jižního Londýna.

Několik dalších dětí si na chodbě prohlíželo její parádní uniformu a působivou brašnu s učebnicemi. Všichni jsme věděli, že si Purleyovi nemohou takovou výbavu dovolit.

Roger si nemohl nechat ujít další příležitost k vychloubání. „Moje sestra dostala stipendium, aby si mohla zaplatit uniformu a to všechno ostatní. Až gymnázium dokončí, tak půjde naše Dorothy na univerzitu.“

Dorothy se na bratra nenápadně zamračila a sykla na něj, ať je potichu. Pak ho popohnala ven na školní dvůr. Na takové vychloubání byla příliš zdvořilá. Tím působivější osobnost to byla.

Ve svých deseti letech jsem tedy měla naplánovanou budoucnost. Hodlala jsem dál pracovat na tom, aby ze mě byla nejlepší tanečnice v Londýně – to se rozumělo samo sebou –, ale také jsem chtěla složit přijímací zkoušky na gymnázium a potom jít na univerzitu, i když jsem v té době vůbec netušila, co to univerzita vlastně je. Bylo rozhodnuto.

KAPITOLA 2

V roce 1939 se staly dvě věci: Hitler napadl Polsko a já nedostala dopis o přijetí na gymnázium.

Prvního září 1939 jsem držela v ruce odřený kartonový kufřík a stála jsem na prahu našeho deptfordského domku vedle svých tří mladších sourozenců – devítileté Josie, šestileté Pauline a čtyřletého Paula.

Očekávalo se, že na Londýn každým dnem dopadnou bomby, a byl vydán pokyn k přesunu zranitelných osob z města do bezpečí někam na venkov. Toho rána kolem našich dveří proudil zástup matek a dětí spěchajících na autobus na nádraží Paddington.

My čtyři sourozenci Rankinovi jsme si nesli plynové masky a byli jsme vybaveni povinnou výstrojí evakuovaných: odolné boty, pořádný teplý kabát, pyžamo a náhradní oblečení na cestu. Josie si také nesla malý kufřík, zatímco Paulovy a Paulininy věci byly zabalené v pevném papírovém pytli, který si Pauline tiskla k bříšku jako miminko.

Ke knoflíkům u kabátů jsme měli přivázané štítky, jako bychom byli balíky k doručení. Snažila jsem se svůj štítek (Rankinová, Elizabeth, 11 let) zastrčit pod klopu kabátu, abych si zachovala aspoň špetku důstojnosti.

Stále si nejsem jistá, proč dvojčata Kenneth a Bernard nebyla evakuována také – do těch prvních vlaků tehdy nastoupila spousta třináctiletých dětí. Vytvářela snad varlata nějaké silové pole, které by moje bratry ochránilo před šrapnely a požáry po bombardování? Nikdy jsem se nedozvěděla, jak k tomu rozhodnutí poslat nás čtyři pryč vlastně došlo, a ani se nás nikdo nezeptal na názor.

„Betty, můžeme vzít Šunťu na venkov?“ zašeptala Pauline večer předtím, jako by navrhovala nějakou pašeráckou operaci.

Šunťa byl její hadrový pes, o kterém by laskavý člověk mohl říct, že vypadá jako skotský teriér. Jeho srst byla na některých místech ohlazená až na jutový podklad a během let přišel o tolik výplně, že měl břicho ochablé jako člověk s povolenou kůží po velkém úbytku váhy. Nyní byl vypelichaný a pohublý Šunťa v mém kufru, kde čekal na svoji evakuaci na venkov.

Moji mladší sourozenci byli z tohoto dobrodružství celí napjatí a zároveň unešení z nových bot a kabátů a dramatických plynových masek. Ale jak jsme tam tak stáli a čekali, začala je ta povznesená nálada opouštět.

Margaret měla ten den ranní směnu, takže nám večer přivázala štítky na kabáty s tím, že na nádraží nás ráno odvede otec. Potíž byla v tom, že po něm stále nebylo ani stopy.

Táta nejspíš přespal v Chichester Arms a ještě se mu nepodařilo dostat domů. Upadal do stále hlubší trucovitosti, protože zatímco náš Edward, Michael i George už odjeli na vojenský výcvik, tátovo zakalené oko znamenalo, že nebude moci narukovat, ať už by vystřízlivěl jakkoli důkladně. Tento fakt ho okrádal o pocit mužnosti a stával se z něj mrzout. Přijatelná péče o vlastní děti by zřejmě nedefinovala jeho mužnost tak uspokojivě jako zabíjení jiných mužů.

Nakonec paní Huntleyová, poslední z matek spěchajících naší ulicí, uviděla čtyři ubohé Rankinovy děti vězet na prahu jejich domu.

„Můžete jít se mnou,“ zavolala. „Ale musíme si pospíšit.“

Pauline mě chňapla za ruku a nechala rozhodnutí na mně, ale když jsme se vydali po schodech dolů za paní Huntleyovou, Josie za námi začala vřískat.

„Já nechci jít! Nikdy jsem nechtěla!“

Jala se předvést jeden ze svých hvězdných hereckých výkonů, padla na kolena a rozvzlykala se. To vyburcovalo i naše nejmenší a o chvíli později se všichni tři rozběhli zpátky do domu.

Paní Huntleyová podrážděně zaúpěla. „Tak půjdou, nebo ne?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale já půjdu,“ řekla jsem.

Hejno matek a dětí na nádraží Paddington se vlnilo oním záhadným, přirozeným způsobem, jakým se davy lidí běžně pohybují. Hlučelo drmolícími hlasy, bylo cítit kombinací vlhkých vlněných kabátů, mastného zápachu sendvičů, jež některé ženy na cestu vlakem přibalily, a navrch lehce i močí nejmenších dětí, které se samou úzkostí počuraly.

Přesunuly jsme se blíž k místu, kde děti svoje matky opouštěly a pak procházely mezi zábranami a nastupovaly do vlaku. Některé děti se u toho smály a hnaly se vpřed se štěněcí dychtivostí, ale jiné škytaly ve snaze o nádech mezi vzlyky a prosbami, aby směly zůstat doma. Mnohé matky nasadily radostný hlas a popisovaly evakuaci jako ohromnou švandu a výlet. Viděla jsem však, že jiné ženy otevřeně pláčou. Vedle mě jedna paní dřepěla a pevně k sobě svoje dvě děti tiskla, jako by si je chtěla vmáčknout do vlastního těla.

V následujících letech jsem si tu scénu na železničním nástupišti mockrát přehrávala v hlavě. Všechny ty matky, vnitřně rozervané, nucené vybírat mezi tím, zda si děti nechají doma a budou riskovat Hitlerovy bomby, nebo svoje potomky v zájmu jejich bezpečí pošlou žít u cizích lidí. Pomyslím při tom na vlastní děti a snažím se představit si, jak bych se rozhodla já. A pak moje myšlenky někdy zaletí ještě dál a obsáhnou matky ve všech válkách, jež se od té doby odehrály. Ve válkách, které rozpoutali sebestřední, chvástaví muži a které tyto matky nutily k podobným hrůzným kalkulacím. Utéct ze své vesnice v Somálsku, odejít ze svého domova v Sýrii, snažit se přežít v uprchlickém táboře, jen aby děti byly v bezpečí. (Uvědomuju si, že téma matek za války působí jako sentimentální klišé, ale není tím o nic méně silné.)

V září 1939 jsem žádné takto obsáhle humánní myšlenky neměla. Moje mysl byla příliš malá, příliš zaneprázdněná mou úzkostí a vzrušením, než abych si dokázala představit, co asi cítí ostatní lidé.

Nechala jsem se tlačit vpřed po nástupišti a pak do vlaku. Poté, co jsem ztratila paní Huntleyovou z dohledu, jsem si náhle uvědomila, že jsem sama a nemám tušení, kam jedu. Hrdlo se mi sevřelo panikou, ale snažila jsem se připomenout si, že evakuace nemůže být horší než můj život v deptfordském domku. Táta byl věčně opilý, nepřítomný nebo vzteklý. Naše Margaret byla tak zaneprázdněná prací, že jsme často neměli co jíst. (Moji mladší sourozenci se zdokonalili v umění dělat smutné oči, čímž si obvykle od sousedů vysloužili pozvání, ať zůstanou na večeři.) A můj bratr Michael měl být brzy poslán do boje, což znamenalo, že v domě nezbyde nikdo, komu bych nebyla naprosto ukradená.

Také jsem pocítila zvědavost. Chtěla jsem zjistit, co by se mohlo stát dál.

Když se vlak odlepil od nástupiště, držela jsem hlavu skloněnou, abych neviděla, jak matky ostatních dětí běží s vagonem, aby jim ještě poslaly polibek po větru. Jakmile jsme vyjeli z nádraží, vyhýbala jsem se pohledu na svoje spolucestující – z nichž mnozí plakali – upřela jsem pohled na scenérii za oknem a potlačovala nutkání plakat tím, že se zkusím o něco zajímat. Nechci, aby teď tato myšlenka vyzněla nějak lehkovážně. Už jsem zažila záchvaty strachu nebo utrpení, při kterých mi právě intenzivní zájem o dění kolem mě a ve mně pomohl udržet si příčetnost, víceméně. Toto praktikování zvídavosti můžu coby metodu překonávání těžkostí jedině doporučit.

Zatímco vlak rachotivě míjel městské budovy, vedla jsem se sebou vnitřní debatu o tom, kdy si mám dát studený sendvič s klobásou, který jsem si ráno sbalila. Sendvič mě přiměl pomyslet na Josie, Pauline a Paula, kteří v tu chvíli pravděpodobně seděli kolem našeho kuchyňského stolu a cpali se klobásovými sendviči, které jsem jim na cestu vlakem nachystala. A pak jsem si při představě naší Pauline vzpomněla, že Šunťa byl omylem unesen a vězí v mém kufru.

Hlavou se mi honily dvě myšlenky – obava, že byla chyba vydat se sama bůhvíkam, a zároveň obava, že byla chyba opustit sourozence a nechat je napospas německým bombám. Moje zvědavost na toto dobrodružství začínala ochabovat. A silácké úvahy o tom, jak to těžko někde může být o moc horší než v Deptfordu, mě opustily zcela. Oční bulvy mě pálily tak jako těsně před tím, než se spustí slzy. Ty jsem potlačila tím, že jsem zhltla půlku klobásového sendviče.

Celou cestu jsem nespala, i když byla dlouhá – trvala osm hodin, tedy pokud se dá spoléhat na moji paměť. Cítila jsem se spíš omámená než ospalá. Z překonané vzdálenosti mě chytala závrať. Nikdy jsem nikde nebyla. Dosud jsem se neodvážila víc než pár kilometrů od domova, natož mimo Londýn. Lidé jako my to nedělali. Byli jsme tlupa primátů, kteří na velmi malém území sháněli potravu.

Na této cestě jsem poprvé v životě spatřila krávy. Samozřejmě jsem je vídala v knihách, ale skutečné krávy postávající na polích podél vlakové trati ještě nikdy.

Na nádraží Redruth v Cornwallu se záplava dětí s kufříky a hlasitých dospělých s páskami na pažích valila k zástupu různých autobusů.

Zahlédla jsem u dveří jednoho z nich čekat řidiče, prošedivělého samorosta, a ten pokyvoval hlavou na pozdrav každému z dětí, které nastoupilo přede mnou. Když jsem přišla na řadu já a řidič na mě kývl, pokývla jsem mu na oplátku. Nechci toto kývnutí na pozdrav přehnaně vychvalovat – řidič nás nevítal zářivým úsměvem ani nás nezasypal uklidňujícími slovy –, ale to letmé sklopení hlavy, pro každé dítě zvlášť, alespoň znamenalo, že nás vnímá jako jednotlivce.

Autobus zastavil na okraji vesnice Saint Agnes a všichni jsme následovali řidiče pěšky do farního sálu.

Dovolte mi, abych svoje vyprávění krátce přerušila okamžikem úžasu. Jak podivuhodné, že v těch prvních třech zářijových dnech bylo z měst evakuováno 1,5 milionu lidí. Tento počet zahrnoval i matky, které cestovaly spolu se svými dětmi, a zdravotně postižené s jejich opatrovníky, ale pořád bylo 827 000 dětí posláno pryč od rodičů k cizím lidem. Hostitelské rodiny se nijak neprověřovaly a nefungoval ani žádný systém, jenž by poté, co se děti usadily v domě nějaké rodiny, zajišťoval dohled nad tím, jak se jim daří. Vystavovat ratolesti takovému riziku je dnes nemyslitelné. Netvrdím, že evakuace byla chyba. Tisíce dětí byly zachráněny před smrtí při náletech, to je jisté. Ale i tak to byl udivující projekt, když se nad ním nyní zamyslíme.

Uvnitř sálu jsme se my děti šouraly jedno po druhém dopředu, kde jsme muži u stolu na podpěrách sdělovaly svá jména a městské adresy, a pak jsme se shromáždily do hloučku. Bylo nás asi třicet s kufříky u nohou a štítky na prsou. Místní dámy nám rozdávaly sendviče a hrnky velmi sladkého čaje a vroucně se na nás usmívaly, jako by to snad mohlo podivnost situace překrýt.

Do sálu přicházeli rodiče, aby si podle velikosti svého domu vybrali jedno nebo více dětí. Jako první se rozebrali starší chlapci. Vybírali si je farmáři, kteří hledali pracanty, a někdy to znamenalo, že si odmítli vzít jejich malé sourozence. Byla jsem svědkem rozdělení několika sourozeneckých skupinek, jež doprovázel pláč a zmatek. To byl další okamžik, kdy jsem pocítila úlevu, že se mnou Pauline nejela. Na druhou stranu, kdybych tam stála jako součást balíčku s mou okouzlující půvabnou sestrou, mohla jsem být vybrána dřív. Sama o sobě jsem byla nevábná vyhlídka. Abych to výběrové řízení ustála, nasadila jsem zuřivě hrdý výraz, takže jsem musela působit jako zapšklé malé stvoření.

Nakonec jsem zůstala v rozdělovacím sálu jako poslední. Nikdo si mě nevybral. O mnoho let později jsem narazila na rozhovory s evakuovanými a zdálo se, že prakticky každý o sobě tvrdí, že byl vybrán jako poslední. To samozřejmě nemůže být možné, ale všichni se občas rádi staneme objektem dickensovské lítosti, zejména pak prostřednictvím výjevu tak bezúhonného a žalostného, jakým je dítě osiřelé za války ve veřejné budově, do které táhne. Možná jsme se tehdy všichni cítili tak nechtění a bezmocní, že si to právě takhle každý kdesi v nitru pamatujeme.

V mém případě skutečně platí, že jsem byla vybrána jako poslední. Úředník, který měl umístění dětí na starost, už sbíral svoje papíry a chystal se domů. Neustále přitom vrhal pohled ke dveřím v naději, že dovnitř vejde ještě jeden místní pár, aby vyřešil problém jménem Rankinová, Elizabeth, 11 let.

Nakonec se nade mnou slitoval řidič autobusu, který čekal, aby pomohl sál uklidit. Protáhl se kolem stolu, aby našel moje jméno v seznamu, a vyměnil si pohled s ubytovacím úředníkem. Pak zvedl můj kufřík a kývl na mě – nijak nadšeně, ale laskavě a uctivě, přesně tak, jak pozdravil každého z nás na nádraží.

Pan Nancarrow řídil autobus, v němž jsem byla jediným cestujícím, ještě tři kilometry za vesnici a pak zatáčkou k místu, kde políčka obklopovala chalupu. Jako by ležela uvelebená na plyšovém zeleném polštáři. Už se připozdívalo a sametový soumrak způsobil, že ten poněkud vachrlatý kamenný domek s předzahrádkou plnou květin ještě silněji připomínal místo z obrázkové knížky.

Pan Nancarrow zaparkoval autobus u domu vedle kůlny plné nářadí a polorozpadlých vozidel. To už jeho žena vyšla z předních dveří domku. Bylo jí přes padesát let a měla na sobě šaty s květinovým potiskem. Nevysoká žena s obrovskými ňadry, která jí trčela kolmo z hrudi spíš jako police, takže připomínala květinový čtverec s hlavou nahoře a statnýma nohama trčícíma k zemi.

Její manžel klusal napřed, aby jí vysvětlil situaci, a při tom na mě ukazoval, zatímco já jsem se rozpačitě držela zpátky.

V letech po evakuaci se dostaly na světlo příběhy o dětech, které v té době ze strany hostitelských rodin čelily zneužívání nebo krutému zacházení. Čtenář by mohl očekávat, že toto vyprávění bude temné právě takovým způsobem. Možná čeká na zlověstný zvrat, nebo dokonce doufá v epizodu o květnatém traumatu. To zde nemohu nabídnout.

U Nancarrowových se mnou nikdy nezacházeli jako s obtížnou přítěží, jako se to stalo mnohým evakuovaným. Nehostili mě kvůli desetišilinkovému příspěvku nebo jako levnou pracovní sílu. Nebyla jsem vystavena tělesnému týrání ani sexuálnímu zneužívání, jako se to dělo některým jiným dětem.

Toho prvního večera se paní Nancarrowová na zápraží podívala na list papíru, který jí manžel podal.

„Elizabeth,“ přečetla nahlas. „Má milá, pověz mi, necháváš si ráda říkat Elizabeth, nebo nějak jinak?“

Netušila jsem, jak mám odpovědět. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych si sama mohla zvolit, jak mi druzí mají říkat. Několik vteřin jsem jen mlčky stála (což je v každé lidské interakci velmi dlouhá doba), dokud se paní Nancarrowová neusmála a nepokrčila rameny, jako kdyby to byla zábavná hra.

„Mám zkusit hádat?“ zeptala se. „Dáváš přednost Betty? Nebo Betsy?“

Byla jsem z příležitosti dát něčemu přednost přímo nadšená, ale stále jsem nebyla schopná si nějakou preferenci uvědomit, natož ji vyslovit nahlas.

„Tak spíš Lizzie? Nebo se ti líbí, když ti říkají Beth?“

Jméno Beth znělo z úst této dámy dobře. Výrazně ražené „B“ na začátku následované měkkým přistáním na šišlavém „th“. Z barvy jejího hlasu při vyslovování toho jména mi běhal mráz po hlavě a zátylku. Moc jsem si přála slyšet z jejích úst „Beth“ ještě mockrát, a tak jsem přikývla.

„Aha.“ Zasmála se. „Když se tak na tebe dívám, jsi naprosto jasná Beth.“

V té době mi to připadalo jako kouzelný proces: jako odhalení mého pravého jména. Když se nyní ohlížím zpět, dochází mi, že ta žena jen hledala způsob, jak to úzkostné jedenáctileté dítě rozptýlit a uklidnit. Vlastně bych neměla říkat „jen“. Projev laskavosti od této dobrosrdečné ženy – to nebyla žádná maličkost.

„No, Beth, hádám, že máš po té dlouhé cestě vlakem hlad jako vlk.“

Sotva jsem dosedla ke kulatému stolu v jejich kuchyni a zvažovala, že bych se možná mohla krapítek uvolnit, pan Nancarrow otevřel zadní dveře a dovnitř vběhl pes, který se na mě okamžitě vrhl. Psů jsem se k smrti bála, takže jsem vyjekla a vyskočila na nohy, ale můj úhybný manévr špringršpaněla akorát víc rozdováděl, takže mi skákal po nohou ještě nadšeněji.

„Sadie! Klid!“ přikázala paní Nancarrowová psovi a pak se otočila ke mně. „Mrzí mě to, Beth. Je to ještě štěně a někdy je možná až příliš přátelská.“

„Mám Sadie prozatím zavřít v zadní místnosti, Rose?“ navrhl pan Nancarrow.

„Dobrý nápad, Waltere. Sadie a Beth se mohou seznámit zítra.“

Podle mého pozorování spolu ti dva vždycky mluvili s úctou a skrytou náklonností. Řešili drobné i velké životní záležitosti, aniž by mluvili sprostě, bouchali věcmi o stůl nebo se navzájem uráželi a propadali záchvatům vzteku. Už jen tím, jak se k sobě chovali, pro mě byli učiněným zjevením.

Pan Nancarrow spěšně odvedl psa z kuchyně a paní Nancarrowová se věnovala přípravě jídla a při tom se kvůli mně snažila udržovat rozhovor. (Tou dobou už se v duchu jistě ptala, zda svůj domov neposkytla roztřesené němé rybě.)

„Řekla bych, že Sadie je nadšená, že jsi tu s námi,“ zašeptala, jako by mi svěřovala tajemství. „Musím říct, že mě to taky moc těší. Nemysleli jsme si, že by některé z londýnských dětí chtělo přijít zrovna k nám domů. Do školy je to přes tři kilometry pěšky, víš? A moje dvě děti už jsou dospělé a odstěhovaly se, takže tu není s kým si hrát. Doufám, že se tady nebudeš příliš nudit, Beth.“

Tato dáma nechápala, že ve srovnání s přelidněným deptfordským domkem je bydliště bez dalších dětí luxusem, který se ani nedá obsáhnout slovy.

Všichni tři jsme pak povečeřeli mleté maso zapečené s bramborami a obložené zelenými fazolkami a mrkví nakrájenou na nudličky. Po jídle následoval broskvový koláč a pudink z vajec od jejich domácích slepic. Byla jsem překvapená, že mi od každého chodu nabídli ještě druhou porci.

Nakonec jsem našla svůj hlas. „Je to vynikající. Děkuju, paní Nancarrowová.“

„Není vůbec zač, má milá.“ Šťastně zavrtěla rameny. „Jo, a jestli tu s námi budeš nějakou dobu bydlet, nemůžeme být ‚pan‘ a ‚paní‘. Co myslíš, Waltere? Neměla by nám Beth říkat ‚teto‘ a ‚strejdo‘?“

Walter Nancarrow odpověděl jedním ze svých přikývnutí a Rose Nancarrowová mě pohladila po ruce.

Můj kufr už ležel na posteli v pokoji, který patříval dceři Nancarrowových. Ta teď žila daleko v Hebden Bridge se svým manželem a dětmi. Všimla jsem si fotografií dcery a vnoučat rozmístěných po domě vedle snímků syna Nancarrowových jako chlapce i jako vojáka v uniformě. Byl pryč na vojenském výcviku a já si říkala, jestlipak se setkal s některým z mých bratrů. Rodinné fotografie visely v nóbl rámečcích. Některé byly ze stříbra nebo alespoň z postříbřeného plechu a šlo o jediné přepychové vybavení v tomto skromném příbytku.

Paní Nancarrowová ukázala na řadu knih na dceřině toaletním stolku. „Naší June by udělalo velkou radost, kdyby sis půjčila nějakou z jejích starých knih. Tuhle měla nejraději.“

Vybrala tlustou knihu, na níž byl ozdobným zlatým písmem vyveden název Pokladnice příběhů, a dala mi ji přímo do rukou. „Už půjdu do postele. Ale kdyby tě v noci trápily obavy – kvůli sebemenší maličkosti –, přijdeš do naší ložnice a vzbudíš mě, ano? Můžeme si ohřát mléko a popovídat si. Dobrou noc, Beth.“

Lhala bych, kdybych popírala, že se mi tu první noc stýskalo po domově. Tedy, nešlo ani tak o stesk, jako spíš o myšlenky na to, jak se asi ostatní v Deptfordu mají. Hlavně se mi stýskalo po naší Pauline a bála jsem se, jak se jí teď bude spát, když jsem jí omylem ukradla Šunťu. Ale zároveň jsem si užívala, že se můžu roztahovat jako mořská hvězdice a mám celou postel pro sebe. Ponořila jsem se do luxusního ticha bez sourozeneckého posmrkování, prdění a hašteřivých hlasů, které by rušily tok mých myšlenek.

Pan Nancarrow mě na můj první školní den v Saint Agnes odvezl autobusem. V jedné třídě bylo šedesát žáků, místní děti a příliv Londýňanů, takže to bylo hektické a hlučné, což pro učení nejsou zrovna příznivé podmínky. Nakonec byl zaveden systém směn, takže polovina studentů navštěvovala dopolední vyučování a druhá polovina chodila v odpoledních hodinách.

Na konci mého prvního školního dne v Cornwallu na mě paní Nancarrowová čekala u brány.

„Požádala jsem Waltera, aby dal do pucu Junino staré kolo, takže můžeš do školy a domů jezdit na něm,“ řekla a lehce teatrálně mi kolo předvedla.

„Aha. Děkuju,“ utrousila jsem, ale ani jsem se nepokusila nabízená řídítka uchopit.

Když paní Nancarrowová viděla moje bezvládně visící ruce a můj strnulý výraz, domyslela si, že nemám ponětí, jak se na kole jezdí. Nechtěla mě uvést do rozpaků – v doslechu byly i další děti –, a tak obratně změnila taktiku.

„Ale víš co?“ řekla. „Cestou sem jsem si všimla, že je řetěz příliš volný. Co kdybychom to kolo pro dnešek zpátky jen vedly a nejdřív ho nechaly opravit?“

Během následujících tří večerů mě paní Nancarrowová učila na kole jezdit.

Pan Nancarrow byl často mimo dům. Buď byl na cestě coby řidič autobusu, nebo se ve své kůlně věnoval opravám vozidel. Byl to slušný člověk, který se choval laskavě k dětem a miloval svoji ženu, ale nebyl pro mě ústřední postavou. Naprosto mě totiž uhranula paní Nancarrowová jako druh matky, kterou člověk může mít. Mějte na paměti, že jsem ji hodnotila podle dost nízké laťky rodičovských dovedností. A připouštím, že moje vzpomínky na ni můžou být poněkud rozmazané a zromantizované, ale z hlediska mé osobní mytologie na tom vlastně nesejde.

Nejenže jsem se naučila jezdit na kole, také jsem se naučila lásce k psům.

Jakmile jsem odložila svůj strach a Sadie zmírnila svoje hlučné reakce, staly se z nás oddané kamarádky. V dnešní době máme k dispozici data o roli společenských zvířat ve zvyšování pocitu osobní pohody, snižování krevního tlaku a podobně. Možná to tak nefunguje u každého, ale moji pohodu, tehdy i později, psi rozhodně významně podpořili.

Nejlepší byly procházky se Sadie, kdy jsme se spolu proháněly po polích a pak jsme poskakovaly mezi balvany na plážích mezi mysy, které lemovaly tento úsek pobřeží. Byla na nich zima a většinu času nás bičoval silný vítr, ale mně to nevadilo. Milovala jsem, když mi slaná voda pošplíchala tvář, a ráda jsem vídala naše stopy, psí a lidské, zanechané v mořském písku.

Když přišlo léto, poprvé jsem se v moři koupala. S nárazem studené vody se mi na okamžik stáhly plíce, skoro jako by je to paralyzovalo, a svalstvo na stehnech mi ztuhlo v pevný ledový blok, ale pak přišlo euforické mravenčení.

Láska k plavání už mi zůstala. Ať už na surfařských plážích v Austrálii, v průzračné vodě v Řecku nebo v měkké, vápencem filtrované vodě v podzemním závrtu v Mexiku. I dnes, když dostanu příležitost odvléct své prastaré kosti přes písek, kamení nebo po molu do vody, jdu do toho.

Dopisy domů jsem s velkou chutí opatřovala kresbami pláže a zahrady Nancarrowových pro naši Pauline, abych ji přesvědčila o půvabu tohoto místa. Byla to součást mého tajného plánu, aby moje nejmladší sestra přijela za mnou žít s tetou Rose a strýcem Walterem. Lstivě jsem do kreseb zahrnula i Šunťu a umisťovala jsem na nich Paulininu vypelichanou pohublou hračku do rozkošného zahradnického prostředí. Problémem však bylo, že jsem neměla na kreslení talent. „Šunťa mezi hortenziemi“ vypadal spíš jako „Rozmazaná krysa v pastelové hromadě odpadků“.

„Tohle je ten nejošklivější obrázek, jaký kdy kdo nakreslil,“ zaúpěla jsem. Pracovala jsem u kuchyňského stolu, zatímco paní Nancarrowová okrajovala u dřezu konce fazolových lusků.

„Určitě to není až tak zlé, Beth. Vymyslíme, jak bys to mohla vylepšit?“

Když se však na výkres podívala, zkřivila tvář – nasadila onen křečovitý výraz lidí, kteří nevěří, že jejich obličejové svalstvo neprozradí jejich opravdovou reakci.

„Nemusíš nic předstírat,“ řekla jsem, „vím, že je to hrozné.“

Pohlédly jsme si do očí, zpříma a otevřeně, a pak jsme obě vyprskly smíchy.

„Má vaše Pauline ráda pohádky?“ zeptala se paní Nancarrowová. Švitořila jsem o Pauline už několik týdnů, abych ji přesvědčila, že moje sestra je rozkošná holčička. „Nechtěla by si Pauline místo obrázků raději přečíst o Šunťovi pohádku?

Pokud člověk – například já – trpí jistou arogancí, jež ho nutí věřit, že ostatní možná touží číst jeho příběhy, nenechá se dvakrát pobízet, aby se pustil do psaní. Návrh tety Rose mě přiměl napsat celou sérii příběhů o Šunťových cornwallských dobrodružstvích. Byly to různé naturalistické příběhy ze života, v kterých jsem líčila vše od jeho toulek po venkově přes vybroušené vztahové drama mezi ním a Sadie, či srdceryvné dobrodružné příběhy, v nichž Šunťa zachraňuje děti z cínových dolů, až po divočejší představy o skřítcích a mluvících koních.

Požádala jsem paní Nancarrowovou, aby mi zkontrolovala pravopis, než tu sérii do Deptfordu odešlu. Můj pravopis kontrolu nevyžadoval, ale toužila jsem po publiku, a ano, dobře, toužila jsem po pochvale. Teta Rose byla ta nejlepší čtenářka – usmívala se a lapala po dechu přesně tak, jak jsem doufala, a také mě zahrnula až opojným množstvím chvály.

„Ach, Beth, to je úžasný příběh! Myslím, že je to tvůj dosud nejlepší.“

Oslavila jsem s manželi Nancarrowovými svoje dvanácté narozeniny. Zahrnuli mě do svých rodinných vánočních oslav. Čas od času jsem si dovolila představu, že jsem opravdu jejich dítě.

Už jako dvanáctiletá jsem tušila, že doba, kterou u nich strávím, bude nějak významná. Uznávám, že se nedá nijak změřit, kým bych se stala bez ní. Neexistují žádné kontrolované experimenty o tom, jak se život nakonec vyvine. Ale mohu prohlásit, že ještě léta po těch časech, když mě okolnosti táhly do temných zákoutí mysli, jsem si dokázala vybavit, jak mi bylo v Saint Agnes. Kdykoli jsem si připadala ubohá a bezcenná, chápala jsem, že je možné cítit se i jinak. Moje tělo si ještě pamatovalo ten pocit, když si vás někdo cení a záleží mu na vás. Věděla jsem, jak ta radost hřeje v břiše a jak odvážně dovedu zkoušet něco nového, když se cítím milovaná.

Žila jsem u Nancarrowových už rok, když přišel telegram od jejich dcery June. Ona i její děti se nakazily spálou, což znamenalo, že paní Nancarrowová bude muset odspěchat do Hebden Bridge, aby o ně pečovala, a já se budu muset vrátit ke své skutečné rodině. V Londýně k žádnému bombardování nedošlo. Nutnost nepříjemné evakuace byla nakonec planý poplach a mnoho dětí se už domů do města vrátilo. Teď jsem byla na řadě já.

Redruthské nádraží, 6. září 1940.

Stály jsme s paní Nancarrowovou na nástupišti a vypadala napjatě, ale usoudila jsem, že má spíš strach o svá vnoučata, než že by byla smutná z mého odjezdu.

„Uvidíme, jak se nám bude dařit, Beth. Slibuju, že ti budu do Londýna psát. A jestli budeš mít čas odepsat, mohla bych si přečíst tvoje další povídky?“

Pokrčila jsem rameny a odhodlaně jsem se jí odmítala podívat do očí.

Paní Nancarrowová rozpřáhla ruce, aby mě objala, ale já otočila hlavou, aby to vypadalo, že jsem si toho nevšimla. Honem jsem nastoupila do vlaku, jako bych mohla pouto mezi námi roztrhat na bezbolestné kousky za předpokladu, že to udělám rychle a nesentimentálně. Nevěnovala jsem jí ani láskyplný okamžik, ani poděkování za všechno, co pro mě udělala.

Nevím, jestli někdy pochopila, proč jsem ten den byla tak chladná. (Dodnes o tom přemýšlím.) Snad si Rose Nancarrowová uvědomila, že moje chování, hrubé a zraňující, bylo jen dokladem toho, jak moc mě hněvalo, že musím odjet. Zlobila jsem se sama na sebe, že jsem si něco tak moc zamilovala, a potřebovala jsem tu ránu co nejrychleji vypálit.

„Betty! Tady! Betty!“

Když jsem v Paddingtonu z vlaku vystoupila, uviděla jsem svou sestru Margaret, jak na mě mává. Jakmile jsem znovu uslyšela oslovení „Betty“, cítila jsem, jak měním postoj a mírně svěšuju ramena, přepadá mě popudlivost a jsem připravená zakusit zklamání. Na druhou stranu bylo příjemným překvapením, že mě na nádraží někdo čeká, a naše Margaret vypadala ve své nové námořnické uniformě velmi působivě. Také jsem se dozvěděla vítanou zprávu, že doma už nebude tak přeplněno, protože starší bratři odjeli do služby a Margaret přespává v ženských kasárnách královského námořnictva ve čtvrti Mill Hill.

První noc po návratu do deptfordského domku jsem usínala za lehkého sípání svého mladšího bratra Paula, který spal v ložnici naproti přes chodbu spolu s Kennethem a Bernardem. Josie, naše princezna, si přední pokoj zabrala jako svoji soukromou komnatu a můj otec teď spal na skládacím lůžku v kuchyni a chrápal jako mrož. Posledních šest měsíců měl stálé zaměstnání a podle Margaretiných slov i méně pil. Dělila jsem se o postel s Pauline, která ve spánku vydávala jen ty nejtišší a nejrozkošnější zvuky. Pod naší postelí ležela plechovka od sušenek z Trafalgarského náměstí, v níž Pauline uchovávala všechny příběhy o Šunťových cornwallských dobrodružstvích, které jsem jí poslala.

Podivné bylo, že i když se mi zoufale stýskalo po životě s Nancarrowovými, zároveň se mi ulevilo, že jsem doma s rodinou. To musí působit jako zvláštní reakce vzhledem k tomu, o kolik horší ve všech měřitelných ohledech měl můj život v deptfordském domku ve srovnání s chaloupkou v Saint Agnes být, a vzhledem k tomu, jak otravná mi připadala většina členů naší domácnosti. Ale živočišný pud být s vlastní rodinou, jakkoli objektivně nanicovatou, je silný.

Následující den, 7. září, byla sobota, takže jsem nemusela do školy. Byl to neobvykle horký den, krásný den, díky čemuž jsem se s návratem do Deptfordu nejspíš smiřovala snáz. V pozdním odpoledni jsem v kuchyni připravovala jablečný koláč z pytlíku jablek odrůdy Keswick Codlin, které mi paní Nancarrowová na cestu domů nasbírala.

Zatímco jsem je loupala a krájela, vymýšlela jsem si v hlavě příběh. Spřádala jsem budoucí události tak, jak jsem si přála, aby se seběhly, ale hleděla jsem, aby můj příběh působil věrohodně, a já v něm tak nacházela nefalšovanou a realistickou útěchu. (Jsem si jistá, že nejsem jediná, kdo to dělá.) V mé představě o budoucnosti jsem obdržela dopis od paní Nancarrowové, v němž mi sdělovala, že se June a její děti rychle zotavily. Zvala mě k návratu do Saint Agnes a navrhla, aby přijeli i Paul s Pauline. A pokud jsem měla velkorysejší chvilku, zahrnovala tato představa o návratu do Cornwallu dokonce i Josie.

Asi ve tři čtvrtě na pět se rozezněly sirény.

„Co to znamená?“ zavolala jsem na všechny v doslechu.

„Nic!“ zakřičel Bernard z ložnice v patře, kde právě vyhazoval Kennethovy sladové bonbony z okna, aby bratra potrápil. Po měsících, kdy se bombardéry zaměřovaly výhradně na letiště, nikoli na město, si lidé v Deptfordu na sirény a houkačky zvykli a nyní je zcela ignorovali.

Slyšela jsem křik z ulice, ale byla jsem příliš zaneprázdněna jablky, než abych mu věnovala pozornost. O vteřinu později mě výbuch bomby odhodil zády napřed na skříň ve spíži.

Nebudu se pokoušet vyvolat nějaké napětí ohledně mého vlastního přežití, když toto vyprávění píšu až teď. Skončila jsem s pohmožděninami a potlučená, ale žádné vážnější zranění jsem neutrpěla. Po monumentální zvukové vlně jsem se propadla do tak dokonalé hluchoty, že jsem nic neslyšela, a přes kouř a prach jsem se v našem domku jen stěží orientovala.

Občas v životě přicházejí chvíle, kdy oči vidí něco neznámého a mozku trvá několik vteřin, než informaci zpracuje v ucelený obraz. Zahlédla jsem boty a pak kousek kůže v místě, kde byla košile roztrhaná. Ty útržky nedávaly smysl, dokud jsem si neuvědomila, že to je můj malý bratr Paul a já z něj nevidím víc, protože je od ramen nahoru zasypaný sutinami. Jakmile mi v hlavě svitla myšlenka – Paul je mrtvý –, z bortícího se schodiště přiletěl kus dřeva, trefil mě zboku do hlavy a já se propadla do naprosté tmy.

Když jsem přišla k sobě, celou lebkou mi projížděla palčivá bolest a měla jsem hlavu neohrabaně omotanou obvazem v místě, kde mi dřevo rozseklo kůži a kde jsem měla vlasy ulepené od krve. V pozdějších letech tuto jizvu zakrývaly vlasy (s výjimkou měsíců, kdy jsem byla následkem chemoterapie holohlavá), ale vždycky jsem ji byla schopná nahmatat.

Probudila jsem se v krytu pod Burtonovým obchodem s oblečením na deptfordské hlavní třídě. Sousedé mě tam s Josie odnesli s tím, že budeme v bezpečí. Bombardéry zřejmě na pár minut přerušily činnost, ale pak začaly znovu, takže jsme v podzemí už zůstali.

Moje vzpomínky na tu noc jsou nespolehlivé, už jen proto, že jsem utrpěla otřes mozku a dočasně ohluchla. Vzpomínám si, že nás otec v Burtonově krytu našel a oznámil nám, že při výbuchu zahynul i Bernard. Táta prohledal trosky a našel Kennetha, zraněného, ale živého, ale po Pauline nebylo ani stopy.

Když druhý den ráno rozhlásili konec poplachu, Margaret chtěla, abych s ní šla navštívit Kennetha do nemocnice, ale já jsem trvala na tom, že pomůžu tátovi hledat naši Pauline.

S největší pravděpodobností se mé malé sestry ujali nějací sousedé, takže jsme zamířili rovnou do naší ulice. Dům vedle našeho schytal přímý zásah – byl srovnán se zemí a všech sedm členů rodiny Buxtonových zahynulo. Síla výbuchu rozmetala i přední polovinu našeho domu, takže nyní připomínal otevřený domeček pro panenky. Oblečení, kastroly, prostěradla, rozbité zbytky nábytku – všechno bylo vystaveno na odiv, jako když vám z šatů leze potrhané spodní prádlo.

Táta s Josie šli zaklepat na všechny dveře v sousedství a zkusit tak o Pauline něco zjistit, ale já na to byla příliš neklidná. Zaměstnanci Burtonova obchodu prohlásili, že je dočasných krytů jistě víc, a tak jsem spěchala zkontrolovat další místa, kam mohli Pauline odvést.

Zdobená fasáda kina Odeon byla pokryta vrstvou odporných sazí, ale jinak zůstala bombardováním nedotčena. Jakmile jsem se ocitla uvnitř, uvědomila jsem si svůj omyl: kino nesloužilo jako kryt, ale jako provizorní márnice.

Možná za to mohl můj předčasně dospělý obličej, že se nikdo nepozastavil nad příchodem dvanáctileté dívky do foyer, kde leželo v řadách asi dvacet těl – úhledně srovnaných, jako by úhlednost snad mohla člověku pomoct tu situaci pochopit. Můj pohled okamžitě upoutal modrý svetr, který jsem dobře znala. Byla to Pauline.

V duchu jsem se sama sebe ptala, proč při tom náletu zemřeli Paul, Bernard a Pauline, a ne já. Logika mi velí, že to byla náhoda, ale mysl se vždycky snaží náhodám dodat nějaký význam a často takový, jímž sama sobě škodí: pocit viny, tlak na to, aby člověk dal svému životu nějaký smysl, a stud, když se mu to nedaří.

Vzhledem ke svému věku už jsem viděla řadu lidí, kteří se potýkali se ztrátou. Vždycky se stane něco nesnesitelného, po čem není možné jít dál, a pak lidé přece jen dál jdou. Tedy, většina ano. Když se někomu z nás roztříští srdce na tisíc střepů, zdá se to jako přirozená reakce na tragédii. Ale většinou i takoví nakonec ty svoje střípky posbírají, a jakkoli je to nepředstavitelné, možnost zakoušet radosti a pošetilosti a vzrušení se znovu objeví.

KAPITOLA 3

20. října 1943.

Cítila jsem, jak se mi končetiny uvolnily. Moje svaly změkly dlouhou horkou lázní, tělo jsem měla zabalené do prošívaného županu a nohy šťastně přehozené přes polstrovanou područku křesla.

Nebylo to moje nejoblíbenější křeslo v mayfairské rezidenci – brokátová látka, kterou bylo potaženo, docela škrábala – ale bylo to v domě na Upper Grosvenor Street moje oblíbené poschodí. Okna ve druhém patře byla metr vysoká a měla oválný tvar, takže rámovala oblohu a koruny stromů obzvlášť elegantně. Obvykle jsem si do této přední ložnice s vejčitými okny přinesla z recepce v přízemí nahoru knihy a usadila se tu k četbě.

Ne, nebyla jsem adoptována zámožnými lidmi ani jsem nezjistila, že jsem nic netušíc celou dobu vévodkyní. Takový příběh vám tady nevyprávím.

Během války bylo mnoho velkolepých budov zrekvírováno, aby mohly posloužit jako nemocnice a vojenská zařízení. Neoficiálně jsem si nárokovala nóbl budovu mayfairské rezidence pro své osobní denní použití. Mezi její mnohé luxusní vybavení patřil mimo jiné plynový ohřívač vody značky Ascot umístěný nad vanou. Poté, co byl náš deptfordský domek vybombardován, jsme z trosek vytáhli hrstku věcí a pak byla stavba srovnána se zemí.

„Tak dost!“ zařval otec, a přestože to bylo uprostřed noci, jež následkem válečných výpadků proudu vše halila do husté temnoty, začal okamžitě šátrat kolem ve snaze sbalit naše věci.

21. října 1943.

„Strýc Gil se mě dotýkal tam dole.“