Inner Sense

Copyright © Caroline Williams, 2025

Translation © Alena Švomová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-755-7

ISBN mobi: 978-80-7689-756-4

Jonovi a Samovi, s láskou

Úvod

Jsem nahá a mám jen špunty v uších. Ležím v bílé vaně, která tvarem připomíná lusk a je zaoblená jako avokádo. Uvnitř je mělká lázeň s takovým množstvím rozpuštěných solí, že se ve vodě můžu bez námahy vznášet. I její teplota se natolik blíží teplotě těla, že vodu ani necítím na kůži. Když zavřu víko a vypnu osvětlení dotvářející atmosféru, už tu není nic vidět, slyšet ani cítit. Hodinu mě nemá co vyrušit z blaženého ticha.

Tak jsem si to alespoň představovala; brzy bylo jasné, že o tichu nemůže být ani řeč. Mezi kručením v břiše a tepáním srdce v levém uchu toho chtělo mé tělo samo o sobě říct až moc, než abych si mohla užít – jak říkáme u nás doma – krapet klidu.

Floatingovou vanu nebo také deprivační nádrž jsem zkoušela poprvé. Jde o zážitek, který se obvykle inzeruje jako smyslová deprivace – způsob, jak si dopřát zasloužený oddech od vnějšího světa. Tehdy jsem ale nevěděla, že během procesu odpoutání od okolního prostředí se zároveň obrátím směrem dovnitř k jakémusi smyslu, o jehož existenci jsem neměla vůbec tušení – k vnitřnímu smyslu, který není jen středobodem našeho osobního vesmíru, ale také jedním z nejdůležitějších konceptů, které se během nadcházejících desetiletí projeví ve vědě i medicíně. Je to smysl, jenž má potenciál přinést větší pohodu, méně stresu, více energie a nové způsoby léčení běžných, obtížně řešitelných stavů, které ohrožují mysl, tělo nebo obojí.

Upřímně řečeno mě udivuje, že ho ještě nejsou plné titulky v médiích. Je to nejspíš proto, že navzdory své kapacitě napravit téměř všechno, co nás dnes trápí, jeho název vůbec nenapovídá, o jak úžasnou věc se jedná. Nazývá se interocepce: schopnost vnímat vlastní tělo zevnitř, a je to souhrnné označení pro způsob, jakým mozek interpretuje signály a počitky, které mají původ uvnitř těla – například srdeční tep, hlad, teplota, únava, vitalita, radost, bolest. Tyto signály zásadním způsobem ovlivňují naši současnou i budoucí spokojenost a jsou natolik podstatné pro přežití, že je mozek staví do centra každého našeho prožitku. Pokud se dokážete přenést přes ten zvláštní název, objevíte úplně nový a záhadný vnitřní svět, který čeká na prozkoumání.

Hodina strávená ve vaně pro mě znamenala začátek cesty do tohoto nového světa, která trvala celý rok. Přiměla mě putovat přes celé světadíly, polykat vibrující kapsle a trávit ukrutné množství času poslechem vlastního srdce – to vše ve snaze pochopit, co to má společného s naším myšlením a našimi pocity.

Stručná odpověď zní: spoustu věcí. Signály a počitky z orgánů a tkání nejsou zdaleka jen nutným doprovodným lomozem a bzukotem ve stroji zvaném tělo: stále více jsou chápány jako základ samotné mysli – představují neustálý proud biologické atmosférické hudby, která podbarvuje každou naši myšlenku a pocit, a současně jsou hybnou silou pro každý náš čin a každé přání. Pokud můžeme soudit podle narůstajících stohů vědeckých prací, zlepšení naší schopnosti vnímat a interpretovat tyto signály má potenciál změnit to, jak rozumíme sami sobě, a také změnit vztahy k lidem okolo nás. Mohlo by nám to navíc pomoci pochopit, co vyvolává některé obecnější problémy ve společnosti – v neposlední řadě polarizaci politických a společenských projevů, která se očividně neustále stupňuje. Klidná a racionální diskuze v posledních letech ustupuje – zejména na sociálních sítích – hádkám nabitým emocemi a posměškům, které v nás mají podněcovat pocity, nikoli myšlení. Pokud nám chybí interoceptivní náhled, jenž by tomu všemu dal smysl, jsme náchylní nechat se vláčet pocity, které nemusí odrážet skutečnost.

Když se nad tím zamyslíte, to, že máme něco jako vnitřní smysl, jsme tušili vždycky. Myšlenka, že nasloucháme svému srdci, cítíme něco v kostech a necháváme se vést instinktem, dává intuitivně smysl, i když není snadné vysvětlit proč. Až donedávna totiž neexistoval způsob, jak změřit, jestli to má nějaký faktický základ.

Díky různým důmyslným experimentům a kreativnímu využití technologií nyní vědci objevili postupy, jak v reálném čase měřit – a vylaďovat – signály zevnitř a jak je uvádět do souvislostí s tím, co se děje v naší mysli. Tyto nové přístupy nám přinášejí důležité postřehy. Za prvé, že tento „šestý smysl“ je nejen skutečný, ale také se zakládá na měřitelných tělesných počitcích a jejich komunikaci s mozkem. Za druhé, že někteří z nás jsou na tento smysl naladěni lépe než ostatní, a to takovým způsobem, že to ovlivňuje jejich ovládání emocí, navazování vztahů s druhými i rozhodování. A za třetí, že naladění na tento smysl je dovednost, která podle všeho reaguje jak na trénování, tak na cílené intervence.

Jen stěží bychom mohli zveličit význam, který to má pro naše porozumění lidské mysli. V první řadě nás to odvádí od obvyklého předpokladu neurovědy a medicíny, že vše, co souvisí s myšlením a pocity, se odehrává od krku nahoru.

Hlavní ideou interocepce není snižovat význam mozku, ale uvědomit si, že mozek interpretuje dění pouze v kontextu těla a nesčetných komunikačních kanálů, které vedou oběma směry. V tomto pojetí není mozek ani tak šéfem, jako spíše rovnocenným partnerem, který úzce spolupracuje s tělem na tom, abychom zůstali naživu a cítili se dobře.

Cítíte to?

Když čtete tato slova, říkáte si možná, jestli tenhle šestý smysl vůbec máte. Pokud pochybujete, je to naprosto normální. Protože na rozdíl od smyslů zaměřených externě, s nimiž jsme lépe obeznámeni – jako je zrak a sluch –, se počitky z nitra těla ozývají hlavně tehdy, když je třeba na něco upozornit.

O mnoha orgánech a systémech v těle nepotřebujeme vědět nic. Například naše ledviny, slinivka a játra jsou naprosto spokojené, když můžou dělat svou práci a v chodu je přitom udržuje fyziologický systém brzd a protivah, o kterém sotvakdy vůbec víme. Pokud je někdy vnímáme, je to proto, že se něco zásadním způsobem pokazilo. Zkrátka a dobře, můžeme je úplně ignorovat a doufat, že na sebe nikdy ničím neupozorní.

Pak jsou tu zprávy od orgánů, které bývají většinou zticha, ale na které se můžeme vědomě naladit, pokud se tak rozhodneme. Zpravidla si je ale uvědomujeme jen tehdy, když o sobě dají vědět, obvykle proto, aby nám daly signál, že je třeba neprodleně zasáhnout. Nejzjevnější z nich je srdeční tep, podle stejného vzorce však funguje i vnímání plic, které se roztahují a smršťují, vnímání plných nebo prázdných útrob, močového měchýře nebo střev. Neříkají tak docela „nevolejte nám, zavoláme vám samy“, ale spíš „váš zájem nás těší, ale ozveme se, pokud to bude důležité“.

Někam mezi tyto dva extrémy se řadí tlumené, téměř nepostřehnutelné počitky, z nichž vychází pocit, že člověk něco „cítí v kostech“, a intuice. Ty utvářejí celkový vjem, který vědecký průkopník interocepce Bud Craig popsal jako „jak se cítím právě teď“. Může se projevovat jako neurčitý pocit tepla a bezpečí. Jeden den nám může tento pocit říkat, že jsme silní a schopní, ale následující den jsme podle něj nervózní a zranitelní. Nebo to můžeme vnímat jako jakýsi obtěžující dojem, že něco blíže neurčeného není v pořádku. Tyto nejasné pocity není snadné dát do souvislosti s jednou částí těla nebo je popsat, mohou však být silnými hnacími motory našich myšlenek, činů a emocí, i když si neuvědomujeme, co nás právě postrkuje tam nebo onam.

Z důvodů, kterým zatím plně nerozumíme, mají někteří lidé citlivější vnitřní smysl než jiní. Někteří lidé dokáží vnímat, jak jim tluče srdce v hrudi, když naprosto klidně sedí, zatímco jiní ne. Někteří lidé zaznamenají pocity jako hlad, jemné napětí ve svalech nebo potřebu zajít si na toaletu dlouho předtím, než je to naléhavé. Jiní si nevšimnou ničeho, dokud hlady neomdlévají, nemůžou otočit hlavou nebo si už musí odskočit za každou cenu.

Lišíme se také v tom, nakolik se dokážeme do schopnosti čtení z vlastního těla vědomě ponořit, nakolik svým tělesným signálům důvěřujeme jakožto přesným zdrojům informací a zda máme sklony věnovat větší pozornost vlastnímu tělu, nebo okolnímu světu. Tyto rozdíly, které vycházejí z kombinace genetiky a životních zkušeností, ovlivňují všechno od naší emoční inteligence až po naši schopnost empatie. Svou roli hrají také v oblasti duševního zdraví, motivace a některých problémů spojených s neurodivergencí. Smyslová citlivost může například u autismu vést k pocitu úzkosti a přehlcení, zatímco problémy s regulací emocí, které závisí na schopnosti vnímat signály těla a rozumět jim, se objevují jak u autismu, tak u poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD).

Dobrá zpráva však zní, že se ukazuje, že vnitřní smysl je možné zlepšovat a cvičit. Tím, že se můžeme učit lépe vnímat, co se v nás odehrává, a interpretovat, co to znamená, máme všichni potenciál převzít kontrolu nad svým zdravím a celkovou pohodou.

Nepříjemně otupělí

Bez pomoci stroje času se to dokazuje těžko, ale je možné, že my na Západě jsme si oproti svým předkům méně vědomi toho, jak je naše mysl ovlivňována tělem. Nejlépe se pochopení způsobu života našich předků můžeme přiblížit prostřednictvím skupin moderních lovců a sběračů, jako je například kmen Hadza z Tanzanie. Podle nedávné studie mají Hadzové tendenci popisovat okamžiky plné emocí výrazy pro tělesné pocity – mohou například říci, že je jim horko nebo že cítí bušení v hrudi. Americká srovnávací skupina popisovala emoce spíše prostřednictvím mentálních prožitků, jako je například nedůvěra nebo hanba, často bez toho, že by tělo vůbec zmínila.[1]

Těžko říct, jestli to platí obecně, jisté ale je, že západní věda tělo a mysl formálně „rozvedla“ před nejméně 400 lety. Tehdy se začala nejen rozřezávat mrtvá těla, ale také oddělovat tělo a mysl jako dva subjekty. Vina za to bývá obvykle přisuzována francouzskému filozofovi René Descartesovi, mimo jiné kvůli jeho velmi vlivným dílům ze sedmnáctého století Principy filosofie a Meditace o první filosofii, v nichž popsal tělo jako stroj, který nemá nic společného s nehmotnou, nezměrnou myslí. Vzhledem k tomu, jak málo bylo tehdy o fungování těla i mysli známo, to byla naprosto oprávněná domněnka. O nějakých dvě stě padesát let později, kolem roku 1885, se tělo k mysli na krátkou dobu vrátilo, když William James (americký filozof všeobecně pokládaný za otce psychologie) přišel s myšlenkou, že tělesné vjemy jsou základem všech našich pocitů. Zhruba v téže době přednesl podobnou teorii dánský lékař Carl Lange. Z jejich pohledu, který vešel ve známost jako James–Langeova teorie emocí, nejde o to, že cítíme strach a pak se nám zrychlí srdeční tep; cítíme strach, protože nám srdce bije rychleji.

Tuto myšlenku ve své době přehlušily jiné, výraznější teorie, například ta od fyziologa Waltera Cannona, který je autorem výrazu „poplachová reakce“. Ani fyziolog Charles Sherrington,[2] nositel Nobelovy ceny, který v roce 1906 zavedl výraz „interoceptivní“, se nenechal přesvědčit. Po mnoho let převládal názor, že smyslové dráhy v těle směřující do mozku jsou příliš pomalé na to, aby se mohly podílet na něčem tak chytrém, jako je lidská myšlenka a emoce; mozek jistě změny zaznamenává jako první a až poté jej následuje tělo. Během rozvoje neurovědy se stavělo na předpokladu, že se všechny významné záležitosti odehrávají v mozku. O několik staletí později se však tyto dvě konkurenční teorie propojují způsoby, které nám mohou pomoci vypořádat se s dnešními problémy – i s těmi, které teprve leží před námi.

Je zjevné, že jednadvacáté století zatím není žádná procházka růžovým sadem. Neustále přicházejí další a další existenční hrozby, od klimatické změny přes celosvětovou pandemii až po politickou a finanční nestabilitu, a nesou s sebou nenápadný, ale neutuchající pocit, že něco není v pořádku. Tento pocit tichého znepokojení se přetahuje o pozornost s přetížením smyslů a rychlým tempem moderního života. Ve víru informací, které získáváme díky svým vnějším smyslům, jsme otupěli vůči jemnějším informacím přicházejícím zevnitř. Zbyl nám jen nejasný pocit blížící se zkázy, kterému nemůžeme přijít na kloub; pro nápravu situace bychom stejně nebyli schopni nic udělat, ani kdybychom si na to dokázali najít čas. Nejvíce to pociťují mladí lidé, kteří naplno čelí síle nejisté budoucnosti. Stanfordská vědkyně Britt Wrayová na základě těchto informací varovala před nadcházející krizí duševního zdraví v rámci takzvaného „generačního strachu“.[3]

Pod náporem výzev, jimž lidstvo čelí, jsme v pokušení využívat celou řadu rozptýlení moderního světa a vytvořit si z nich jakýsi štít, který nás před niterným tušením, že něco není v pořádku, ochrání. Protože máme neustále v kapse obrazovku, která dokáže pozornost skvěle upoutat, je to neuvěřitelně snadné. Z dlouhodobého hlediska se tím ale všechno jen zhoršuje, a když to dovedeme do extrému, může dojít až ke katastrofě. V roce 2005 zemřel u obrazovky počítače osmadvacetiletý Lee Seung Seop, který byl závislý na počítačových hrách. Stalo se tak poté, co hrál padesát hodin bez přestávky hru StarCraft.[4] Oficiální příčinou smrti bylo selhání srdce způsobené vyčerpáním a dehydratací. Ve skutečnosti zemřel proto, že si nevšiml interoceptivního volání svého těla po jídle, vodě a spánku nebo se podle něj nezachoval.

Je to výstražný příběh, který mnoha mladým hráčům vyprávějí jejich maminky, a také vzácný příklad toho, jak je možné otupělost těla dovést až na konečnou hranici. Leeho smrt však nebyla ojedinělá.[5] Každý, kdo žije s hráčem počítačových her – nebo s člověkem jakkoli závislým na obrazovce, od těch, kdo neustále hltají sociální sítě, až po ty, kdo bez přestávky sledují dlouhé řady různých pořadů a seriálů –, určitě zná tendenci ignorovat i ty nejzákladnější tělesné potřeby. I při míře, kterou stále můžeme považovat za zdravou, nám používání obrazovky nejspíše odvádí pozornost od toho, co naše tělo skutečně potřebuje. Když se někdejší manažerka společnosti Microsoft Linda Stoneová zhostila úlohy amatérské badatelky a změřila dechovou frekvenci dvou set lidí, kteří si četli e-maily a odpovídali na ně, zjistila, že 80 procent z nich se nechá obrazovkou pohltit natolik, že tu a tam zapomínají dýchat. Jedná se o jev, který pojmenovala „obrazovková apnoe“ a který je od té doby spojován se zvýšenou pravděpodobností stresu a úzkosti.[6]

Dlouhé sezení, ať už u obrazovky, nebo jinde, má také další následky. Nedostatek senzorických informací od těla způsobuje, že ztrácíme kontakt se svým srdcem, svaly a klouby a jsme neteční vůči skutečnosti, že nám tuhnou a nejsou v dobré kondici. Kvůli tomu si pak připadáme leniví a bez energie a ocitáme se v bludném kruhu únavy a nečinnosti, přerušovaném příležitostnou snahou dostat se do formy, která má jen pramálo společného s tím, jak se naše tělo cítí uvnitř.

Moderní způsob stravování také ničemu nepomáhá. Vysoce zpracované potraviny (UPF = ultra-processed food), které představují 60 procent stravy průměrných Britů a Američanů,[7] se vyrábějí tak, aby byly chutné, bohaté na kalorie a měly texturu, která se rozplývá v ústech – díky tomu nám chutnají, ale nemusí nutně také zasytit. Tato strava narušuje interoceptivní systém, jenž nám říká, kdy se najíst, co jíst a kdy už máme dost. Mnoho vysoce zpracovaných potravin má vysoký obsah soli, cukru a tuku, které přehnaně stimulují dráhy mezi střevy a mozkem spojující vysoce kalorické potraviny s pocity potěšení, odměny a pohodlí. Z potřeby, která nám zachraňuje život, se tak stává potřeba, která nás potenciálně na životě ohrožuje, protože nás nutí jíst příliš mnoho věcí, které nám chutnají, na úkor těch, které potřebujeme.

A co horšího – špatná strava, nečinnost a stres vyvolávají záněty, jež opět spouštějí v těle signály, abychom se drželi zpátky. To vnímáme jako lehkou malátnost: připadáme si unavení, chybí nám motivace a máme averzi ke společnosti jiných lidí. To, co by bylo rozumnou strategií k uzdravení infekce nebo zranění, nás vystavuje vyššímu riziku deprese, srdečních onemocnění a téměř každého život ohrožujícího neduhu, který je vědě známý,[8] nemluvě o pocitech vyčerpání a mrzutosti.

Tyto moderní faktory se ještě přičítají k základní skutečnosti, že jsme každý jiný, co se týče přirozené tendence naslouchat svému tělu i toho, jak hlasitě k nám tělo promlouvá. A jak uvidíme, naše životní zkušenosti mohou významně změnit stanovené body, ve kterých si signály těla uvědomujeme, abychom k nim pak začali být potenciálně příliš nebo nedostatečně citliví. Ať je to dáno dědičností, nebo prostředím – nebo spíše obojím –, každý z nás zpívá podle jiných not a se svým vlastním hudebním doprovodem. Pokud slyšíme, jaká hudba hraje, a rozumíme tomu, jak na nás působí, máme lepší šanci, že podle potřeby dokážeme změnit nápěv.

Nejde (jen) o vás

Existuje jeden hlavní důvod, proč by se interocepce měla stát prioritou, a je to důvod důležitý. Naše schopnosti interocepce neovlivňují jen nás jakožto jednotlivce, ale mají také ohromný vliv na naše vztahy s ostatními a na zdraví celé společnosti. Přesný smysl pro vnímání toho, co se děje uvnitř našeho těla, tvoří biologický základ empatie – schopnosti napojit se na pocity druhých. Nejde jen o to, že na jejich těle rozpoznáme vnější známky radosti nebo bolesti; naše tělo se přitom také mění, takže cítíme jejich emoce, jako by byly naše vlastní. Existují dokonce důkazy, že se nám aktivuje imunitní systém, když jsme ve společnosti někoho, kdo je nemocný, a začneme pociťovat jeho příznaky – a to dokonce i tehdy, když nejsme fyzicky přítomní ve stejné místnosti.[9]

Naše schopnost empatie vychází z naší jedinečné evoluční historie jakožto společenského druhu v kombinaci s naším dlouhým dětstvím, kdy se spoléháme na ostatní, kteří nám pomáhají regulovat tělesné a emoční potřeby. Tyto zkušenosti z raného dětství si s sebou neseme po zbytek života a jsou určující pro to, jak rozumíme svému tělu a své mysli.[10]

Bez ohledu na to, jak se jako dospělí osamostatníme, nás tato potřeba propojení s druhými nikdy neopustí; nedokážeme žít bez ní. Nedávnou analýzou údajů od více než dvou miliónů lidí se zjistilo, že společenská izolace je spojena s o 23 procent vyšším rizikem předčasného úmrtí. Osamělost, ve smyslu nedostatku smysluplných sociálních interakcí, zvyšuje riziko předčasného úmrtí o 14 procent.[11] I když není fatální, může způsobit, že je život těžší, než je nutné. Jak se ukázalo při lockdownech během pandemie Covid-19, když spolu nemůžeme být navzájem v kontaktu, můžeme snadno ztratit citové i sociální spojení.

Nedostatek mezilidského kontaktu může v moderní společnosti dokonce podpořit určité znepokojivé jevy. Manos Tsakiris z univerzity Royal Holloway v Londýně tvrdí, že úrodnou půdou pro vzestup populistické politiky živené hněvem je úzkostná populace neschopná plně zpracovávat nepokoj, který v našem těle rozdmýchává moderní svět. Je to silná kombinace, která nás vystavuje riziku, že se necháme ovládat intuitivními pocity a budeme zranitelní vůči vůdcům slibujícím, že nás těchto nepříjemných pocitů zbaví, a autorům konspiračních teorií, kteří se jako dravci živí našimi nejhoršími strachy a nejistotami.

Protože cesta před námi bude nejspíš ještě hrbolatější, je teď vhodná chvíle začít se vážně zajímat o to, co cítíme uvnitř – a proč. Jen tak můžeme se současným rozdělením skoncovat a začít rozumět sami sobě i jeden druhému. Když dokážeme svou nejistotu vnímat a zapátrat hlouběji po společném východisku, můžeme toho využít a spolupracovat tak, jak to dovedou jen lidé.

Vzhůru do hlubin

Může se zdát, že jsou to jen vzdušné zámky, ale tento nový způsob života máme na dosah. Na následujících stránkách budu zkoumat, co znamená osvojit si interocepci a čím může být prospěšná nám všem. Setkám se s malou skupinkou vědců a filozofů, kteří se snaží toto neznámé vnitřní území probádat a zmapovat, jak celý systém funguje – a jak se může pokazit působením moderního světa, což pak negativně ovlivňuje naše tělesné i duševní zdraví.

Setkám se s lidmi, kteří vnímají přínosy nových přístupů zaměřených na tělo, a dozvím se, jak výcvik v interocepci pomáhá lidem trpícím úzkostí dostat její příznaky pod kontrolu a policistům zase zvládat stres z povolání. Zjistím, že dotek se ukazuje jako účinný prostředek úlevy od bolesti, který aktivuje interoceptivní dráhy v kůži spojené s pohodlím a péčí, a že nárůst fyzické síly může vést k pocitům sebejistoty a sebevědomí. Objevím, proč se cítíme plní energie po interoceptivním rozhovoru o tom, zda to, co chceme dělat, stojí za vynaloženou energii – a jak můžeme systém obejít, pokud zní odpověď „ne“.

Setkám se také s lidmi, kteří mají nadprůměrnou schopnost interocepce, a dozvím se, jak jim to pomáhá. Patří mezi ně vojenský krizový vyjednavač, kterému empatie pomáhá navazovat vztahy s lidmi během krize, zatímco své vlastní emoce drží na uzdě, a ekonom, který úspěšně působil na Wall Street díky tomu, že naslouchal svým vnitřním intuitivním pocitům. Díky takovým příkladům uvidíme, že se nejedná jen o jakýsi nejasný koncept, jenž nevyvolá žádnou reálnou změnu, a že vyznat se v signálech vlastního těla nám může přinést opravdový prospěch. Na závěr všechny poznatky z tohoto výzkumu shrnu a navrhnu vám možnosti, jak vnést moudrost interocepce do každodenního života.

Nejprve se však musíme zhluboka nadechnout a ponořit se do potemnělého světa v nás, abychom pochopili, proč to, co se odehrává uvnitř, tak silně ovládá naše prožívání. Jak uvidíme, celá pointa interocepce je učit se z nepříjemných životních momentů, abychom si mohli užívat jedinečnou zkušenost toho, že jsme lidé.

1. 1 Hoemann K., Gendron M., Crittenden A. N., et al. (2024). What we can learn about emotion by talking with the Hadza. Perspectives on Psychological Science 19(1): 173–200.

2. 2 Sherrington C. S. (1906). The Integrative Action of the Nervous System. Yale University Press.

3. 3 Wray B. (2022). Generation Dread: Finding Purpose in an age of Climate Crisis. Knopf.

4. 4 S Korean dies after games session. Webové stránky BBC, 10. srpna 2005.

5. 5 Kuperczko D., Kenyeres P., Darnai G., et al. (2022). Sudden gamer death: Non-violent death cases linked to playing video games. BMC Psychiatry 22: 824.

6. 6 Gupta A. H. (2023). Checking email? You’re probably not breathing. Webové stránky The New York Times.

7. 7 Martínez Steele E., Baraldi L. G., Louzada M. L., et al. (2016). Ultra-processed foods and added sugars in the US diet: Evidence from a nationally representative cross-sectional study. BMJ Open 6: e009892.

8. 8 Pahwa R., Goyal A., Jialal I. (2024). Chronic inflammation. (aktualizováno 7. srpna 2023) In: StatPearls [Internet]. Treasure Island (FL): StatPearls Publishing.

9. 9 Knafo M., SHamay-Tsoory S. (2024). ‘Empathic immunity’ – how we feel about others may contribute to how well we feel. Behavioural and biological preliminary results. Poster #15, ESCAN 2024, 23 May. Resumé: https://escan2024.com/wp-content/uploads/2024/05/escan2024_booklet-4.pdf

10. 10 Fotopoulou A., Tsakiris M. (2017). Mentalizing homeostasis: The social origins of interoceptive inference. Neuropsychoanalysis 19(1): 3–28.

11. 11 Harris E. (2023). Meta-analysis: Social isolation, loneliness tied to higher mortality. JAMA 330(3): 211.

1

Příběh psaný uvnitř

Homeostáza, pocity a umění zůstat naživu

„Podívejte se, já jsem jen planeta a dělám si svoje, chápete? Jestli na mně chcete žít, je to vaše věc…“

Tento citát ze satirického webu Daily Mash, připisovaný planetě Zemi,[12] je hlubší, než se zdá. O své planetě bychom mohli uvažovat jako o laskavé Matce Zemi, ona ale ve skutečnosti není typ matky, která se trápí tím, jestli vám není zima nebo jestli jste se najedli. Život na Zemi neexistuje proto, že se o něj někdo stará, ale proto, že si našel způsob, jak se postarat sám o sebe.

Jinak bychom tu samozřejmě nebyli ani my. Jakmile se na Zemi dostaly základní chemické složky potřebné ke vzniku života, které na ni přinesly (alespoň se to předpokládá) různé asteroidy, vznikl život pravděpodobně několikrát, ale kvůli nečekaným změnám podmínek vždycky zase zanikl. A pak, jednoho dne zhruba před čtyřmi miliardami let, jeden takový pokus o život náhodou vyšel a postupem času se z něj stal společný předek veškerého života za Zemi.

Nevíme přesně, jak k tomu došlo, jedna z teorií ale říká, že se několik chemických reakcí, z nichž každá byla schopná vytvořit energii z uhlíku v atmosféře, nějakým způsobem zachytilo uvnitř buňky v raném stádiu. Díky tomu, že každá z reakcí fungovala trochu jiným způsobem, získala buňka zálohu. Pokud by jedna nebo dvě reakce nezabraly, přišla by ke slovu jedna z těch zbývajících a život by mohl pokračovat.[13]

Z hlediska strategií přežití to bylo nebezpečně nahodilé, ale fungovalo to dostatečně dlouho, aby evoluce stihla přijít s něčím lepším – sadou specializovaných senzorů, které buňce umožnily vnímat změnu v okolním světě, přizpůsobovat podle toho svůj vnitřní stav, a když byl „vzduch čistý“, přestat se adaptovat. Tento proces, kdy buňka pečuje o sebe samu, se nazývá homeostáza a je nezbytný pro přežití veškerých živých organismů. Během několika miliard let od počátku života evoluce zdokonalila nejrůznější buněčné nástroje na rozpoznávání fyzikálních, chemických nebo teplotních změn a našla celou řadu možností, jak využít chemii k tomu, aby všechno zase správně fungovalo.

O pár miliard let později funguje udržování homeostázy v našem těle stále stejně, ale současně velmi odlišně. Buňky v našem těle jsou vybaveny variacemi na stále stejné, staré, ale spolehlivé senzory detekující vnitřní změny. Některé z nich, chemoreceptory, reagují na změny týkající se například oxidu uhličitého, glukózy nebo slanosti. Jiné, humorální receptory, rozpoznávají změny v hormonálních hladinách, zatímco mechanizátory se specializují na detekování tlaku nebo tahu.

Na dlouhé cestě vedoucí od jednobuněčných organismů až k lidským bytostem však začaly být některé formy života tak komplikované, že už měly v těle téměř tolik proměnných, jako bylo ve vnějším světě. Náš interoceptivní systém je evolučním výsledkem potřeby držet krok s oběma těmito proměnlivými světy současně. Arbitrem tohoto procesu je mozek, který se vyvíjel tak, aby zároveň sledoval tyto dva světy a koordinoval reakce umožňující naše přežití.

Abychom pochopili svou současnou pozici, stojí za to si stručně shrnout evoluční skoky, které nás dovedly až sem. Těchto náhodných závanů geniality nebylo mnoho, docházelo k nim ojediněle a na první z nich se čekalo dlouho. První dvě miliardy let se na Zemi vyskytoval život pouze v jednobuněčné formě. Pak si jedna z těchto samostatných buněk našla cestu do jiné buňky a vyměnila potravu a útočiště za většinu své DNA a veškerou energii, kterou dokázala vytvořit. Vznikly tak dnešní mitochondrie (často označované jako „buněčné elektrárny“). Díky mimořádnému zisku energie a spoustě zbrusu nové DNA mohla tato nová hybridní forma života experimentovat s celou řadou nových podob.[14] Byly to například nové mnohobuněčné formy života jako zelené řasy,[15] hlenky, plísně a houby.

Pak byl asi miliardu let na všech frontách klid – tomuto období se přezdívá „nudná miliarda“. Tu a tam se vyklubal život, který vnímal okolní svět a přizpůsoboval se mu. Šlo o chemickou obdobu situace, kdy si děti ve škole posílají papírky mezi lavicemi – sdělení pomalu putovala z jednoho konce organismu na druhý, z buňky do buňky nebo vzduchem či vodou. Pak nastala doba ledová a všechno se zpomalilo ještě víc.

Když se na Zemi konečně oteplilo, život se vrátil k experimentům. Po několika miliónech let pokusů a omylů se zrodil nový typ buňky – takový, který dokázal zprávy vysílat rychleji a přesněji, což proces vnímání a adaptace výrazně urychlilo. Byly to první neurony a každý organismus, který je měl, zjistil, že dokáže překonat své protivníky v hledání zdrojů potravy nebo ve schopnosti uniknout před nebezpečím dřív, než si jej ostatní vůbec všimnou.

Tyto báječné nové buňky byly v mnoha ohledech lépe provedenou verzí téže myšlenky. Součástí senzorických neuronů jsou mnohdy stejné senzory, jež se vyvinuly v raných fázích života, v neuronech jsou však tyto senzory soustředěny na koncích rozvětvených nervových vláken buňky (tzv. dendritů), která vedou skrze tkáně a rozpoznají jakoukoli změnu v chemické a fyzikální situaci nebo potenciálně problematickou odchylku v teplotě. Když je detekována změna, informace se rychle předává po komunikačním vlákně (axonu), aby se spustila potřebná akce. Například medúza má senzorické neurony, které rozpoznají dotek potenciálního predátora. Ty zprávu předají jiné sadě neuronů, motorickým neuronům, které dají svalům medúzy pokyn smrštit se, aby mohl tvor odplavat. Ve světě, kde může rychlost znamenat rozdíl mezi životem a smrtí, umožňovaly neurony zvířatům vnímat a reagovat za méně než sekundu, což jim dalo výhodu před konkurencí.[16]

Rychlost se ve hře o přežití hodí – ale rychlost v kombinaci s plánem se hodí ještě víc. Právě proto se, během pár miliónů let od vzniku prvních neuronů, začal u některých tvorů vyvíjet mozek. Neobjevil se ve všech větvích stromu zvířecí rodiny (medúzy a hvězdice se bez něj obejdou dodnes), ale jak se ukázalo, v naší větvi probíhal jeho vývoj nejen rychleji, ale také chytřejším způsobem. Nejranější verze mozku se objevily u našich vzdálených předků podobných červům, v malých svazečcích těl nervových buněk zvaných ganglia. Ta obsahovala těla neuronových buněk, ze kterých vycházely axony dále do těla. Největší shluk byl na hlavovém konci, v blízkosti místa, kde se nacházela většina jejich senzorické výbavy.

V další fázi vývoje se rozvětvení z těla spojila do středové míchy, jakéhosi kabelu, v němž byly úhledně uspořádané dráhy na odesílání senzorických informací dovnitř a vysílání pokynů k pohybu směrem ven. Výraznou výjimku z tohoto systému představuje nejnovější přírůstek, bloudivý nerv. Z mozku vyrašil zhruba před 400 milióny let a putoval tělem, kde se napojil na různé orgány, které už byly vyvinuté tak, aby dokázaly obstarat různé homeostatické úkoly. Na starosti měl – a stále má – průběžně sledovat a automaticky stimulovat naše orgány, aniž by se nutně musel do pohybu dávat celý organismus.

A to nás ve výsledku přivádí k interoceptivnímu systému, jaký máme dnes. Když se jej člověk snaží zmapovat, vypadá komplikovaně – a také opravdu komplikovaný je. A zatímco stále zjišťujeme, jak to všechno dohromady funguje a jaký to má všechno pro nás smysl, už víme, že přidávání jednotlivých částí během miliard let sloužilo našemu přežití. Větší složitost s sebou však bohužel nese i vyšší riziko závady. Stejně jako je vysoce výkonné auto příliš komplikované na to, aby se v něm vyznal místní mechanik, je i naše tělo přesně vyladěný stroj, s jehož vlastnictvím a údržbou si nemusíme vědět rady.

Cítit budoucnost

Přijmout výzvu v podobě stále větší složitosti bylo chytré, ale přineslo to jisté problémy. Mozek dal živočichům příležitost jít o krok dál a vyzkoušet víc než jen vnímat a adaptovat se. Umožnil jim učit se a s pomocí minulých poznatků provádět poučený odhad toho, co se nejspíše stane v následujícím okamžiku. Dokonce i u těch nejstarších, nejjednodušších mozků[17] vedla skutečnost, že měly svazky neuronů nahloučené na jednom místě, nevyhnutelně k tomu, že stejně jako dokázaly šířit zprávy po celém těle, dokázaly se také propojit navzájem a sdílet spolu informace. To znamenalo, že se živočichové mohli adaptovat na hrozby a příležitosti – nejen rychle, ale často už předtím, než se vůbec objevily.

Tato flexibilní verze homeostázy se jmenuje alostáza,[18],[19] což znamená „stabilita prostřednictvím změny“, a pro náš život je požehnáním jen do určité míry. Na jednu stranu z nás udělala profesionály v rychlém přizpůsobení složitým prostředím, což nám umožnilo je předvídat a připravit se na ně – díky tomu se pak příliš nevychýlíme ze své dráhy. Na druhou stranu to znamená, že vynakládáme čas a energii na přizpůsobení situacím, které možná nikdy nenastanou, ale které vyžadují změny našeho těla a mysli, jež nemusí být pokaždé nezbytné nebo zdravé. Když stále přicházejí nějaké výzvy, ať skutečné, nebo domnělé, může jejich předvídání a adaptace na ně přestat být strategií, která šetří energii, a může naopak začít vytvářet tlak na tělesné zdroje. To je v kostce důvod, proč je stres tak vyčerpávající – a z dlouhodobého hlediska tak škodlivý pro zdraví.

Dobrá zpráva je, že se náš mozek nikdy nepřestane snažit toto apriorní přizpůsobení a plýtvání energií na neexistující hrozby vyvažovat. Lze to vysvětlit na základě takzvaného prediktivního zpracování. Jde o poměrně novou ideu v neurovědě, která pomocí komplexních matematických modelů vysvětluje fungování mozku. Zjednodušeně řečeno, znamená to, že jelikož neurony sdílí informace, dokáže mozek na bázi zkušenosti vytvářet predikce ohledně toho, jaká informace s největší pravděpodobností od smyslů přijde. Předvídat, co se stane, znamená, že tělo může být připravené a zahájit s předstihem proces přizpůsobení, což už tak rychlému systému na rychlosti ještě přidává. Zatímco tělo přizpůsobuje své fungování vypořádání se s tím, co očekává mozek, senzorické informace přicházející zevnitř z těla – a zvenčí, od očí, uší a tak dále – se k procesu připojují a v reálném čase přinášejí důkazy, které předpoklad potvrdí, nebo vyvrátí.

Pokud se přicházející signály shodují s tím, co mozek předvídá, je vše v pořádku a nic zvláštního se neděje. Jakýkoli nesoulad mezi tím, co očekává mozek a co doplňují senzory, však vytváří chybový signál, který ohlašuje, že je zapotřebí nějaký druh adaptace: buď změna prognózy, například z pocitu bezpečí a klidu na pocit bdělosti a ostražitosti, nebo změna signálu, třeba tím, že se vzdálíme od žáru plamene.

Pokud je třeba se přizpůsobit, systém těla a mozku má tři možnosti. Za prvé, mozek může změnit svou prognózu tak, aby odpovídala tomu, co hlásí tělo. Například urputné kručení v žaludku může vést k prognóze, že máte hlad, i když jste právě dojedli. Za druhé, tělesný vjem se může pozměnit tak, aby odpovídal prognóze mozku – například když najednou uvidíte kopec a v tu chvíli vás začnou bolet nohy, protože očekáváte, že na něj budete šplhat. Třetí možnost je, že se objem tělesných signálů může na jejich cestě tělem a mozkem zvýšit nebo snížit. To může znamenat, že je budete dočasně ignorovat ve prospěch něčeho naléhavějšího (například nebudete vnímat bolest ze zlomeného kotníku, dokud neutečete někam do bezpečí) nebo budou sílit, dokud už nebude možné si jich nevšímat (zahlcující pocit dušení během panické ataky).

Která možnost se v praxi uplatní, závisí na tom, který zdroj informací se pokládá za ten pravděpodobně nejspolehlivější. Nikdo přesně neví, jak toto rozhodování probíhá, ale zdá se, že obvody neuronů v mozku a těle sázejí na možnost, která se jeví jako nepravděpodobnější právě teď. Výsledkem je to, co prožíváme jako realitu: „nejlepší odhad“ založený na očekáváních mozku, na tom, co hlásí tělo, a na potřebě jednat, když nejsou ve shodě. Ale i když si těchto diskuzí mezi tělem a mozkem nejsme vědomi, stále dokáží ovlivnit způsob, jak přemýšlíme a jak se cítíme. Projevuje se to často problémy, které se obvykle odbývají slovy „všechno je v hlavě“.

Složitost a neustále se měnící podstata našeho interoceptivního systému vysvětlují, jak mohou dva lidé naprosto stejnou věc vnímat zcela rozdílně. Proto také může být někdy tak těžké vysvětlit, proč myslíme a proč se cítíme právě určitým způsobem a ne jinak. V konečném důsledku jde o „nejlepší odhad“ velmi komplexního systému těla a mozku.

Kdo tomu velí?

Pravděpodobně nejchytřejší trik predikujícího mozku spočívá ve vyvolávání dojmu, že výhradně on rozhoduje o tom, jak uvažujeme a jak se cítíme: že je generálním ředitelem těla, který všechno vidí a diktuje, co si myslíme a co děláme. Interoceptivní pohled na mysl však odhaluje, že za naše mentální prožívání nesou společnou odpovědnost mozek a tělo. Mozek nikdo nevypěstoval v oddělené nádrži a pak ho nenašrouboval do těla; vyvinul se z těla pouze s tím cílem, aby je udržoval při životě. To znamená, že tělo a mozek nejsou nijak oddělené; obojí je součástí téhož důmyslného systému přežití, který byl na začátku jen malým uzlíčkem chemických reakcí.

Hlavní rozdíl mezi námi a malým uzlíčkem chemických reakcí je ten, že – aspoň, pokud je nám známo – v případě shluků chemických reakcí se k jejich homeostatickým potřebám neváží žádné pocity. Nikdo neví proč, ale my pocity máme.

Pocity jsou jako hladce fungující uživatelské rozhraní, které neustále sumarizuje průběh života na dvou klouzavých stupnicích: „dobré“ až „špatné“ a „naléhavé“ až „méně naléhavé“. Toto rozhraní obvykle tiká někde v zákulisí, nastavuje náladu a působí tak trochu jako filmová hudba hrající na pozadí. Ale čas od času, buď proto, že se rozhodneme na ně naladit a poslouchat, nebo proto, že hudba na pozadí začne hrát hlasitěji a už se nedá tak snadno ignorovat, si jej všimneme skrze vědomý pocit. Jedno mají všechny pocity společné, ať šeptají, nebo křičí – všechny způsobují, že nám nějak je. Například úzkost je něco víc než jen faktické vyhodnocení nadcházejícího problému. Jde o pocit fyzické nepohody, hluboce osobní a příliš naléhavý na to, aby jej člověk nevnímal. Antonio Damasio, neurovědec a filozof působící na University of Southern Carolina, říká, že právě proto jsou pocity zásadní, pokud se týká porozumění vědomí jako takovému.

Damasio je významnou postavou v historii interocepce: v 90. letech 20. století jako první z moderních vědců ve svém výzkumu a v populárních knihách Descartesův omyl a The Feeling of What Happens vzkřísil myšlenku, že tělo hraje důležitou roli v naší schopnosti myslet a mít pocity.

Mohou mít roboti cit?

Od srdce

Tyto stálé, ale ustavičně se měnící rytmy jsou nejdůležitějším spojením mezi tím, co dělá tělo, a tím, co se odehrává v mozku.

Natěšení na změnu

1. 12 ‘I’ll be just fine,’ says Earth. Webové stránky The Daily Mash, 13. října 2024.

Table of Contents

Úvod

Cítíte to?

Nepříjemně otupělí

Nejde (jen) o vás

Vzhůru do hlubin

1 Příběh psaný uvnitř

Cítit budoucnost

Kdo tomu velí?

Mohou mít roboti cit?

Od srdce

Natěšení na změnu

2 Interoceptivní dálnice

3 Nabrat energii

4 Intuice pro začátečníky

5 Tělesně-duševní zdraví

6 Radost a bolest

7 Nalaďte se dovnitř