Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Někde za mořem

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Jinými slovy... vražda

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Iris Kellyová má vítr z randění

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Duch cení zuby

Chuck Tingle

Tábor Damašek

A.L. Graziadei

Icebreaker

Copyright © 2022 by A. L. Graziadei

Cover © Zuzi Maat, 2025

Translation © Kateřina Niklová, 2025

ISBN epub 978-80-88636-32-8

ISBN mobi 978-80-88636-33-5

Pro všechny, kteří museli zapřít kousek sebe pokaždé, když si nazuli brusle

Varování k obsahu:

Popis deprese, úzkosti a disociace

Slabé sebevražedné myšlenky

Nadměrné pití alkoholu v nezletilosti

Rekreační užívání marihuany

Sportovní násilí

Jedna

Srpen

Tak jo, trpět depresí i úzkostí zároveň je fakt divočina.

Nemám absolutně žádnou chuť ani motivaci hrát hokej nebo dělat cokoli jiného než se líp seznámit se svojí novou matrací, přitom ale cítím neodbytnou potřebu být na ledě. Dokázat, že jsem hoden svého jména.

Aspoň že tu mám Delilu, díky ní je celá tahle situace snesitelná.

Sedím na mantinelu domácí střídačky, tejpuju si čepel hokejky a poslouchám zvuk bruslí na ledě, zatímco moje sestra učí svoji novou holku Jade bruslit. Neptejte se mě, jak si Delila nabrnkla nesportovce. Její život se točí okolo hokeje ještě víc než ten můj a po pár hodinách, co Jade znám, je naprosto zjevné, že o sportu prakticky nic neví.

Ale to, jak se Delila usmívá, drží Jade za ruce, bruslí pozpátku a vede ji po ledě, skoro vyvolá úsměv i u mě.

Zkusím to. Snažím se přimět koutky úst, aby se zkroutily nahoru. Jenže ze stropu visí transparenty s mým jménem a mně se zdá, jako by mě dusily.

No, ne úplně s mým jménem. Jsem Mickey James III. Ze stropu visí transparenty se jmény James a James II. nad vyřazenými čísly 7 a 13. Čekají, až se k nim přidá moje James III. a 17 a zkompletuje trojici.

Aspoň dokud nevyprodukuju Mickeyho Jamese IV. a IV. nezplodí Mickeyho Jamese V. a tak dál, dokud nezbydou žádná čísla pro nikoho dalšího a Hartlandská univerzita bude nucena zrušit svůj mužský hokejový program.

„Nepouštěj mě!“ vyjekne Jade s tím nejslabším náznakem jižanského přízvuku, načež obě vybuchnou smíchy, když se svalí na led. Díky bohu, že má Delila pod šaty šortky, jinak bych si musel vydloubnout oči.

Odtrhnu pásku, odložím ji vedle sebe na mantinel, vyměním ji za mobil, a hokejku si položím přes klín. Povinnost mě donutila vyškrábat se na kopec ke stadionu a nazout si brusle, apatie ale přebijí moji vůli jít na led.

Když odemknu mobil, čeká mě pár zpráv od mojí nejlepší kámošky Novy.

Nova: Hej kotě

Tak co první den

Zadívám se ven z oken za brankou. Sahají od podlahy až ke stropu a mezera v tribunách nabízí výhled na jezero Cayuga dole pod kopcem, od kterého se slunce odráží jako od skla. Z hustého stromořadí vykukují staré kamenné a cihlové budovy Hartlandu.

Kdybych byl kdokoli jiný, asi by mě zrovna teď nijak netěšilo, že tu jsem. V tomhle nádherném kampusu, několik dnů před začátkem svého prvního roku na vysoké. Budoucnost mi leží u nohou.

Ale protože já jsem já, napadá mě jenom:

Mickey: Zab mě

zaplatím ti let z paříže nebo kde kurva jsi

jenom mě zab

Nova: Sorry veličenstvo

Takový štěstí nemáš

Nad oslovením Veličenstvo přimhouřím oči. To je něco nového. Nikdy jsem neměl do týmu Royals vstupovat.

Vzhlédnu právě včas, abych viděl, jak Delila zvedá Jade na nohy. Omete si sníh z legín a já si všimnu skvrn od barev na jejích rukách, výrazně modré a červené na její tmavé kůži. No jo. Delila se zmínila o tom, že je umělkyně. Delila, moje pro sport zapálená sestra, chodí s umělkyní, která ani netušila, co je celly, tedy oslava gólu, než jí Delila před deseti minutami předvedla svůj oblíbený oslavný taneček (protože ona je přesně takovýhle typ hráče).

Nikdy by mě ani nenapadlo, že tuhle její stránku někdy uvidím.

„Jsi připravená na dva na jednoho?“ zavolám a můj hlas zní chraplavě, protože jsem ho dlouho nepoužil.

Jade sebou škubne, jako by na mě zapomněla, což jí nemám za zlé, pak se ale uvolněně usměje. Opře se o Delilinu paži a protáhne si záda. „Jasně! Prostě se… posadím do sítě nebo tak něco. Protože já očividně nedokážu na ledě ani stát.“

„Jakmile se zbavíš strachu z pádu, zvládneš to levou zadní,“ řekne Delila. Odvede Jade zpátky k lavičce, aby si mohla dát přestávku, a opře se o mantinel vedle mě.

„Radši budu koukat na vás dva,“ prohlásí Jade na střídačce za mnou. „Chci vidět opravdové hokejisty v akci.“

Delila se na mě podívá, má dlouhatánské žvýkačkově růžové vlasy a ofinu v očích. Sleduju, jak pohledem zastaví u tmavých kruhů pod mýma očima a sevře rty do tenké linky. Nejspíš si myslí, že se zhroutím, sotva se bruslemi dotknu ledu, pravda ale je, že takhle teď vypadám pořád.

Vlastně už od chvíle, co v červnu skončil vstupní draft NHL a pozornost se obrátila k nadějným talentům příštího roku – ke mně a k Jaysenu Caulfieldovi. Všichni nás považují za top dvojici. Moji úzkost to vystřelilo na maximum a spánek se mi od té doby vyhýbá.

Nelíbí se mi, jak ustaraně na mě civí. Sklouznu z mantinelu a vyrazím na led, jenom abych jejímu pohledu unikl.

Vůně toho místa je víceméně univerzální. Zavřu oči, vdechuju studený, čistý, hokejem nasáklý vzduch a můžu být na jakémkoli stadionu na světě. V KeyBank Center v Buffalu, kde mě prakticky vychovali. V USA Hockey Arena v Michiganu, která mi byla domovem poslední dva roky.

Hartlandská Giancarlo Alumni Arena je pravděpodobně dvakrát větší než USA Hockey Arena a je vybavená střídavě černými a fialovými sedadly ve dvou úrovních a opravdovým jumbotronem se čtyřmi obrazovkami pro opakovaný záznam a živý přenos hry u stropu. Už dřív jsem hrával na stadionech NHL, ale jenom zvláštní zápasy. Tohle bude moje první sezóna na takhle krásném domácím kluzišti.

Všechno je v pohodě. Všechno jde podle plánu. Nemám žádný důvod pro nespavost, žádný důvod pro to, abych se v jednom kuse cítil tak mizerně.

Sotva se mi ta myšlenka mihne hlavou, z tunelu do šaten se ozve smích. Jako výzva, na kterou se musím připravit.

Nejdřív vyjdou z tunelu moji noví kapitáni. Čtvrťáci Luca Cicero a Maverick Kovachis, kterým se říká Zero a Kovy, aspoň podle týmového skupinového chatu, který jsem si během léta proti své vůli nainstaloval. Napůl čekám, že se za nimi vyhrne celý zbytek týmu, následuje je ale jenom jeden hráč.

Když se objeví, svět se smrskne na velikost špendlíkové hlavičky, a já poprvé v životě chápu, jaké to je uvíznout mezi reakcemi bojuj, nebo uteč.

Jaysen. Caulfield.

V minulém životě jsem musel spáchat něco fakt hrozného, že teď podstupuju takový očistec. Trčím v jednom týmu se svým největším rivalem. S největší hrozbou pro moji první pozici v draftu. Hlavní příčinou mojí srdcervoucí úzkosti.

Kapitáni se na minutku zastaví u střídačky, aby dali řeč s Delilou a Jade, objali je a zeptali se, jaké bylo jejich léto. Jaysen projde okolo nich, rozhlédne se po stadionu a zatváří se užasle, oči zeširoka otevřené.

Když mu pohled padne na mě, měkká křivka jeho úsměvu se zostří v něco vlčího.

S pozicí v draftu jsem si nikdy dřív nelámal hlavu. Říkal jsem si, že dokud budu hrát po svém, mám svoje místo jisté. V tuhle chvíli, zatímco na mě Jaysen kouká, jako by byl připravený pozřít všechny moje naděje a sny, se ale začnu potit.

Bude to dlouhý rok.

Když jsem byl s Jaysenem Caulfieldem na ledě naposled, s Národním programem týmového rozvoje, jsme jeho Green Bay Gamblers rozcupovali 6:1. Já dosáhl hattricku a on jako jediný za Gamblers skóroval. Musí na mě být pořád naštvaný, protože mě odmítá nechat na pokoji.

Sotva u střídačky seberu volný puk, objeví se v mém osobním prostoru. Stočím se, abych se dostal mezi něj a puk, a on se mi opře pěstí do zad a pokusí se mi ho vypíchnout. Znovu se otočím a vedu puk podél mantinelu zpátky. Vzpamatuje se celkem rychle, ale k mým největším přednostem rychlost patří. Přihraju Delile na modré a Jaysen do mě strčí a pustí se za pukem.

Příště už se ani neobtěžuje jít po puku a rovnou mě narazí na mantinel. Sklo se otřese a já slyším, jak Jade na lavičce zalapá po dechu. Zakousnu se do chrániče zubů a přimáčknu bruslí puk k mantinelu, aby se k němu nedostal. Ale myslím, že ho teď spíš zajímá chovat se jako sráč, než hrát hokej.

„Kdy ses naposledy usmál?“ řekne. Odstrčím ho bokem, udělám si prostor a kopnu puk Zerovi.

Jaysen toho ale nenechá. Kdykoli se ocitne v doslechu, posmívá se mi a při každé příležitosti do mě vráží. Když se po jednom zvlášť ostrém zásahu snažím chytit dech, dloubne do mě Delila ramenem.

„Myslím, že se tě tu někdo trochu bojí,“ řekne a mrkne na mě.

Protočím oči. Ale má pravdu. Takhle by si na mě nezasedl, kdyby nemyslel na predikce draftu. Proto snáším jeho nepřátelství, i když má kecy na moji výšku: „Musíš si kupovat brusle pro děcka nebo co?“

Tím mě málem dostane. Nejsem až tak malý. Vlastně jsem dokonale průměrně vysoký.

No dobrá, tak mám o několik centimetrů míň. Na poměry nesportovců. Většina hokejistů na mě má dobrých dvacet cenťáků. Ale Jaysen jenom patnáct, sám není na ledě žádný čahoun.

Dostane se přese mě a zavěsí puk do horní části branky, rovnou do jedné z děr v rohu, a když se na mě podívá, na rtech má přidrzlý úsměv. S hokejkou opřenou přes boky dojede po jedné noze až k nám. Delila je teď na střídačce s Jade a vysvětluje jí hru, která se před nimi odvíjí.

Můžu jí tak klidně udělit lekci v posměšcích soupeři.

„Kdo tě učil tejpovat hokejku?“ zeptám se. Ta Jaysenova má pruh černé pásky na spodním okraji čepele a bílou pásku od středu po špici. Příšernější tejpování jsem ještě neviděl.

Opře hokejku koncem o led, čepel prakticky obejme a prstem přejede po černém pruhu. „Tenhle mi dává dostatečnej grif na zachycení přihrávky, zároveň je ale dost tenkej na to, abych vnímal puk.“ Šťouchne do bílé špice. „A tohle puk zadrží těsně před vypálením a dodá mu to parádní spin.“

Povytáhnu obočí. „Vypadáš s tím jako zoufalec.“

Zacuká mu koutek a moje srdce poskočí, jako bych se ocitl v ohrožení. „Ale hraju jako jednička draftu.“

Vyrazím krátký tichý smích, potřesu hlavou a odvrátím se od něj. Je totálně mimo.

„Takže tohle vás donutí k reakci, Vaše Milosti?“ Jaysen zvedne bradu a přijede blíž. „Ohrožení vašeho rodovýho práva?“

Lehce přimhouřím oči. Napřed Nova, teď on? Copak mu nedochází, že sám patří k Royals?

„Věř mi,“ protáhnu líně. „Žádný ohrožení neexistuje.“

Ocitne se v mém prostoru a tyčí se nade mnou, takže k němu musím vzhlédnout. Při hokeji si vyndává piercingy, já ale viděl dost jeho fotek mimo led, abych věděl, kde přesně je mívá. Černé kroužky v nose a ve rtu. Na tmavě hnědé kůži se mu třpytí stříbrný řetízek, a když se na mě ušklíbá, má dolíčky, které ve mně vyvolávají touhu sám sobě vrazit.

Odmítám couvnout, i když mi srdce divoce tluče a dlaně v rukavicích mám zpocené.

Než může odpovědět, dobruslí k nám Zero a řekne: „Teď je čas na hokej, kluci. Muchlovat se můžete později.“

Jaysen ode mě couvne tak rychle, že určitě nemůže vidět, jak rudnu.

Agresivita jehočeků se pak ještě zvýší a já jsem jen rád, že jsme se všichni rozhodli vzít si chrániče. Zachovat neutrální výraz mě stojí veškerou sílu. Vedu si celkem dobře, dokud mě Jaysen po gólu nepraští do ramene tak silně, že málem skončím na ledě. Sotva se udržím na nohou a víc už fakt nezvládnu.

„Co máš za problém?“ zeptám se. Daří se mi znít právě tak mrtvě, jak ode mě očekává, ale přechytnu hokejku a srdce mi prudce buší. „Štve tě, že už nejseš nejlepší hráč v týmu?“

Jaysen nakloní hlavu na stranu, váhu přenese na jednu nohu a nedbale nahrbí ramena. „Ne. Jenom uvažuju, jak moc si nezasloužíš být tady.“

Trhnu hlavou vzad a zmateně zkřivím obličej. „Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že existujou stovky jiných kluků, kteří se sem nedostanou, protože jim zabíráš místo a bereš si stipendium a publicitu, které nepotřebuješ. Nemáš důvod tady být.“

Vysměju se mu. Tak jo, kámo. Už toho mám oficiálně tak akorát dost. Obrátím se, abych opustil led, Jaysen ale zahákne prsty v rukavici za okraj mého dresu a strhne mě zpátky. Mám pocit, že snad bouchnu. Sevřu hokejku tak pevně, až mě rozbolí klouby.

„Já na tohle taky dřel,“ vyjedu.

Zasměje se, ale hořce, vztekle. Ještě nikdy jsem nezahodil rukavice a neporval se, ale, páni, teď jsem fakt v pokušení.

„Jo,“ vyštěkne. „Jo, to určitě, se svým jménem.“

Strčím do něj. Krosček rovnou do hrudi a celou vahou. Sotva se hne. Zahákne mi prsty do mřížky na helmě a škubne. Hokejkou jsem zapřený o jeho hrudník, on si mě ale přitahuje tak blízko, až cítím pach jeho potu, vidím kapky na jeho obličeji. Mračí se na mě, ale s červeným plastovým chráničem v puse nevypadá dvakrát hrozivě.

Adrenalinové pulzování v mojí hlavě prořízne zvuk bruslí na ledě. Vedle nás se zastaví Zero a Kovy. S Jaysenem si nepřestáváme hledět do očí, když mezi nás strčí paže a odtlačí nás od sebe. Jaysen nepustí moji mřížku, dokud vyloženě nemusí, a skoro mi tak stáhne helmu z hlavy.

„Hej, superhvězdy, nepotřebujete trochu soukromí?“ zeptá se Zero. „Protože tohle vypadalo dost nadrženě.“

„Nebo dost brutálně,“ dodá Kovy.

Zero na něj pohlédne, nakloní hlavu na stranu a pokrčí ramenem. „Pro některý lidi je to jedno a to samý.“ Otočí se zpátky k nám a zatřese hlavou, jako by potřeboval znovu aktivovat svoje kapitánství. Autoritativně natáhne ruku. „Jde o tohle. Vy dva musíte nechat těchhle ego sraček. Predikce draftu na tomhle ledě, v těchhle dresech nic neznamenají. Jasný?“

Jaysen zatáhne ramena vzad, vytáhne se do svojí plné výšky a svrchu se na mě zahledí. „Jenom se tak trochu oťukáváme.“

„S tím počkejte, až v sobě budete mít pár drinků.“ Zero zamíří zpátky do středního pásma a kývne na nás, abychom ho následovali. Nepohnu se, dokud to neudělá Jaysen. Když mě míjí, ještě naposledy do mě strčí.

Protočím oči a vyrazím za nimi, po celou dobu přitom sleduju Jaysena před sebou. I po tom všem bruslí skoro stejně ladně jako moje máma a ségra Nicolette, což jsou zatracené olympijské krasobruslařky s tuctem medailí.

Jaysen patří na led. Miluje hokej. Doslova to čiší z toho, jak zakloní hlavu a dlouze a zhluboka nasaje do plic studený vzduch, jak se mu uvolní ramena, jako by ho pouhá vůně ledu mohla očistit od frustrace se mnou.

K hokeji ho nevychovali. Vybral si ho. Absorboval ho do kůže, krve a kostí z vlastní vůle. Tam venku je spousta jiných, jako je on, kteří by mohli být tady, na tomhle ledě, nebýt mě.

V tom měl asi Jaysen pravdu.

A kdyby nebyl tak děsný sráč, možná bych mu to i řekl.

Dvě

Je první školní den a já zrovna ve sprše koukám do telefonu, když narazím na fotku, kterou Jaysen včera v noci tweetoval. A když říkám narazím, tak tím určitě nemyslím, že jsem schválně navštívil jeho účet, abych se podíval, jestli mluví o draftu. Je to selfíčko, na kterém sedí s Dorianem Hildagem a Davidem Barbozou na gauči, který nepoznávám, označené popiskem moji oblíbení beci xoxo.

Je divné vidět ty tři celé rozesmáté, když jsme spolu poslední dva roky bojovali na ledě v juniorské lize. Doriana a Barbieho aspoň váže celoživotní přátelství. Oba se narodili v Mexiku a vyrostli ve Wisconsinu a potom, co se v USHL na čas rozdělili, se rozhodli jít na stejnou výšku. Kdyby si prváci mohli vybírat spolubydlící, rozhodně by bydleli na koleji spolu.

Místo toho se s Dorianem o pokoj dělím já. Ne že bych ho za poslední týden vídal často. Jsem si docela jistý, že k nám na pokoj zašel jenom proto, aby se ubytoval a převlékl, jinak tráví veškerý čas s Jaysenem a Barbiem na zaškolovacích akcích.

Přísahám, že nežárlím. Ostatním prvákům v Royals se aktivně vyhýbám. Dny tráví instruktážemi a večery pitím v hokejovém domě mimo kampus, kde jsou bytováni hráči z vyšších ročníků. Já vysedávám v pokoji nebo na molu u jezera, zatímco Delila a Jade se věnují svým povinnostem jako vedoucí instruktáží, a když mají hotovo, jsme všichni spolu, což mi vyhovuje.

Bylo by zbytečné hledat si v Hartlandu kamarády, poněvadž tu zůstanu jenom rok do draftu. A nejen to – když tátu vyměnili ze Sabres do Hurricanes, musel odjet ještě ten samý den, aby večer sehrál zápas s novým týmem. Měl míň než hodinu na to, aby se rozloučil s týmem i s městem, kde hrál dvě desítky let. Na tohle se můžu těšit.

S Novou se mi daří udržovat přátelství na dálku jenom proto, že ji znám od narození, a když se moje rodina odstěhovala z Buffala, bydlel jsem s ní. V domě jejích rodičů mám pořád svůj pokoj. Teď už tomu nemůžu uniknout a ani bych nechtěl.

Cestou zpátky do pokoje si čtu reakce na Jaysenův příspěvek. Spousta jich je od ostatních Royals, některé obránce naoko urazila poznámka o oblíbencích becích a Zero odpověděl moji kluci s hromadou srdíček. Pak jsou tu nahodilí hokejoví fanoušci, kteří se snaží upoutat trochu pozornosti komentáři o tom, jak doufají, že se všichni mají na vysoké fajn.

Zírám na Jaysenovy rozčilující dolíčky, když vstoupím do pokoje.

Jaysen a Dorian sedí na Dorianově posteli a z repráků otevřeného notebooku vyřvává nějaká vztekle znějící hudba.

Vyskočím tak vysoko, že málem vyhodím mobil do vesmíru, jsou ale tak pohlcení hovorem, že si toho ani nevšimnou. V černém oblečení a s kérkami vypadají jako budoucí nejlepší kámoši.

„Kámo, fakt se mi ulevilo,“ řekne Dorian. „Myslel jsem, že tady žádnou show neuvidím.“

„Jo, vypadá to, že tu dokonce ani nemívají zábrany,“ odpoví Jaysen a přes brýle s černými obroučkami mžourá na obrazovku. „Budeme jim čumět rovnou do ksichtů.“

„Něco takovýho jsem ještě nikdy nezažil. Doma jsem měl všechna pódia po ramena a ještě byla oddělená obrovitánským prostorem.“

„Jakmile jednou zažiješ tohle, nic jinýho už ti nebude dost dobrý.“ Jaysen kývne mým směrem. „Vaše Milosti.“

Sevřu si pevněji ručník kolem pasu. „Ještě tě to neunavilo?“

Pokrčí rameny. „Sedí to. Zero ti chce říkat Terzo, ale to si teprve musíš zasloužit. Prý je to italsky třetí.“

No ovšem. V posledním týmu jsem byl Jamesy. Aspoň že je Zero trochu kreativnější a z nabubřelé trojky za mým jménem udělá něco, co aspoň trochu zní. Přesto protočím oči. „Dal si to přeložit Googlem?“

„Jeho babča je z Itálie. Věděl bys to, kdyby ses někdy ukázal na týmových akcích. V jednom kuse o tom žvaní.“

Pohlédnu na něj. Jeho slova znějí lehce a bezstarostně, napjatý výraz ale jasně říká, že by se radši holil bruskou, než mluvil se mnou.

„Počkat, nebruslila tvoje máma za Itálii?“ zeptá se Dorian. „Umíš italsky?“

Pomalu pokývám hlavou a oni se na mě zadívají, jako by čekali, že spustím nějaký italský monolog nebo kdovíco. Držím jazyk za zuby a schovám se za skříň, abych měl při převlékání aspoň trochu soukromí. Až začne trénink, budu se před nimi převlékat každý den, ale tohle je můj pokoj a ne šatna, takže mi to připadá takové, já nevím, divné. Jo, je to i Dorianův pokoj, dokud ale trávil noci v hokejovém domě, měl jsem ho celý pro sebe, takže teď působí skoro jako vetřelec.

„Óukej,“ řekne Dorian a protáhne to slovo na několik vteřin. Ozve se zavrzání postele a pak cvaknutí, jak zavře notebook. Hudba ještě chvíli rezonuje a následné ticho Dorian rychle vyplní. „Terzo je ale hustá přezdívka. Pořád lepší než Hildy. Jako, já to nechápu. Vždyť na tom místě v Hidalgu ani není L! Prosím, jestli mě máte aspoň trochu rádi, říkejte mi Doriane.“

„Jenom pro pořádek,“ řekne Jaysen, „já navrhoval Panenka.“

Dorian si odfrkne. „To vlastně není tak špatný. Teď už ale musím. První přednášku mám z fyziky. Reza por mí.“

„To máš za to, že studuješ astronomii.“

Dorian sepne ruce a udělá obličej, až mu vystoupí šlachy na krku. „Já prostě… fakt zbožňuju… vesmír!“ procedí skrz zaťaté zuby. S batohem přes rameno vyrazí ke dveřím. „Proč nemůžu vynechat matiku a prostě jenom čumět na hvězdy?“

Nad Dorianovou postelí visí panorama Mléčné dráhy, které mezi plakáty metalových skupin a hokejistů vůbec nezapadá. Vídám ho už celý týden, ale nikdy mi nedošlo, že to není jenom věc estetiky.

V Michiganu jsem se stejnými hráči strávil dva roky, žádného z nich ale nemám v mobilu ani mezi přáteli na sociálních sítích. Upřímně, tohle mi nevadí ani zdaleka tak moc jako fakt, že nevím jedinou osobní věc o vlastním spolubydlícím. Že promarním svůj jediný rok na vysoké.

Teprve když je Dorian úplně u dveří, uvědomím si, že Jaysen nejde s ním.

„Co?“ zeptám se, když zůstaneme sami.

Jaysen si povzdychne, dlouze, hlasitě a zmučeně. „Očividně spolu máme hodinu algebry. Zero a Kovy mě nutí jít s tebou.“

Zamrkám na něj. Co má tohle být? Nějaký partnerský systém? „Proč?“

Jeho pohled je stejně bezvýrazný jako ten můj a já to nedokážu snést. Obrátím se k zrcadlu, prohrábnu si vlasy v marné snaze zkrotit své kudrny a zastrčím si pero za ucho. Beze slova vyjdu ven ze dveří a nechám je, aby se zavřely Jaysenovi přímo před nosem, jen abych získal několik kroků k dobru. Když mě dohoní a zařadí se vedle mě, netváří se uraženě.

S Delilou chodíme na hodinu algebry společně. Oba jsme v matice hrozní, takže to žádnému z nás nepomůže, ale je to lepší než trpět o samotě. Teď z toho budou přímo muka.

Zvykl jsem si na to, že v kampusu vládl klid, když tu byli z velké části jenom prváci a atleti, kteří začínají na podzim. Teď se po úzkých, klikatých cestičkách vedoucích od kolejí pohybují celé davy. Hartland je na výběrovou školu docela malý, přesto je tu tolik lidí, kteří vřískají a smějí se a objímají, jako by se neviděli celé roky, až mě z toho rozbolí hlava.

Studenti posledního ročníku se shromáždili na kopci před Sommer Student Center v černých talárech a směšných slunečních brýlích, pijí alkohol z třídních hrnků a utahují si z prváků. Jakmile zahlédnu Zera a Kovyho, zlomené v pase smíchy a namol už v deset ráno, sklopím hlavu.

Většinu toho povyku necháme za sebou a míříme vzhůru ke Strattonské vědecké a matematické budově, když Jaysen konečně promluví.

„Tak, jakej máš hlavní obor?“

Víte, co je na tomhle nejhorší? Je mi jasné, že je mu to jedno. Jeho hlas je úplně mrtvolný. Když mi tu otázku položí, ani se nepodívá mým směrem. Je tu jenom proto, že naši ožralí kapitáni chtějí, abychom na sebe přestali být tak protivní, než začne trénink. Moje srdce přesto poskočí a dlaně se mi pod tíhou jeho pozornosti začnou potit.

„Žádnej,“ řeknu.

„Ještě ses nerozhodl, jo? Zkoumáš terén?“

Podívám se na něj. Pevně svírá popruhy batohu a usilovně žvýká žvýkačku. V hrudi se mi usadí těžký pocit, jako bych přesně věděl, kam míří.

„Nejsem tu kvůli diplomu,“ řeknu pomalu a po celou dobu z něj nespouštím oči.

Zareaguje přesně tak, jak očekávám. Konečně na mě pohlédne, výraz plný opovržení. „Tak jsi měl jít do CHL. Proč ses obtěžoval s vysokou, když máš NHL jistý?“

V tom má vlastně pravdu. CHL by mi dovolila soustředit se jenom na hokej, místo abych plýtval časem na přednášky a domácí úkoly. Jenomže Hartland je rodinná tradice Jamesových. Neměl jsem moc na vybranou.

Upravím si pero za uchem a sklopím oči zpátky k chodníku. Cítím, jak se mi rozpaluje obličej, a není to jenom sluncem pozdního srpna. „Na stejnou věc bych se mohl zeptat já tebe.“

„Já nikdy neměl NHL jistý.“

Vysměju se mu. „Celý roky patříš k top talentům. Máš ho jistý.“

„Jamesi.“ Moje jméno vysloví, jako by mu působilo fyzickou bolest, napjatě a chraplavě. „Už jsem utrpěl jedno zranění, který mě málem stálo kariéru. Stačí další špatnej zásah a o tohle všechno přijdu. Pak je tu fakt, že míň než jedno procento vysokoškolských hokejových hráčů a dvě procenta hráčů NHL jsou černoši. Já nemám umetenou cestu k tomu stát se superstar jako ty.“

Zhluboka se nadechnu a těžce vydechnu nosem. Proti tomu nemám žádný argument.

„Uvědomuješ si, že půlka našeho týmu už je draftovaná?“ pokračuje Jaysen. Přemýšlím, jak by se zachoval, kdybych na jeho první otázku odpověděl jinak. Protože o tohle mu zřejmě od začátku šlo. „K čertu, Doriana získali ve druhým kole Kings a stejně studuje astronomii. Radši bys měl mít nějakej záložní plán pro případ, že ti tvůj odkaz vybouchne do ksichtu. Jeden špatnej přístup může potopit celej tým. Tohle kvůli tvýmu jménu nikdo riskovat nebude.“

Obrátím oči v sloup a zůstanu stát. „Poslyš. Jaysene.“

Otočí se ke mně, paže si založí na hrudi a zamračí se.

„Nemusíme tohle dělat,“ pokračuju chraplavě. „Nemusíš mi připomínat, jak moc mě nenávidíš, kdykoli se vidíme. Já nezapomněl.“

Zatne zuby, až mu na krku vystoupí šlachy. Nedám mu příležitost počastovat mě další urážkou, prostě se otočím a odkráčím.

Klimatizace ve Strattonu mě zasáhne jako náraz do zdi. S úlevou vdechnu studený vzduch a utřu si pot z čela. Měl jsem si s sebou vzít batoh, jenom abych mohl kam schovat deodorant.

V přednáškové síni si sednu úplně dozadu, svezu se na židli a podupávám nohou, zatímco sleduju, jak se dovnitř hrnou lidi. Jaysen vejde hned za mnou, posadí se ale víc dopředu, díky bohu. Opřu se loktem o stůl a palcem rýpu do fixem nakresleného ptáka, zatímco čekám, až se objeví Delila. Je dobré vědět, že studenti na vysoké nejsou o nic dospělejší než ti na střední.

Když o stůl vedle mě pleskne sešit, vyskočím. „Příště sedíme vepředu,“ řekne Delila a Jade se svalí vedle ní – na sobě má triko s nápisem Seventeen vpředu a Woozi 96 vzadu. Musely se dát dohromady přes k-pop. Je to první věc, kterou vidím, že mají společnou. „Tímto předmětem musím prolízt.“

Povzdychnu si. „Fajn.“

Sedne si vedle mě a přisune mi orosený plastový kelímek. „Jsi na vysoký, chlapče. Je čas na kofein.“

„Díky,“ zamumlám a usrknu hořké ledové kafe.

Zasměje se mojí grimase. „Musíš to napřed zamíchat.“ Vystrčí bradu. „A neškleb se tak – máš obecenstvo.“

Když se podívám směrem, kterým ukazuje, několik lidí se rychle odvrátí. „O co k čertu jde?“

„Tohle se prodává v Sommer Center.“ Delila sáhne do batohu, vytáhne časopis a hodí ho na stůl přede mě. The Hockey News. Na obálce jsem já v plné polní, ve svém novém fialovo-černém dresu Royals, zcela bez úsměvu.

„Dynastie pokračuje: Představujeme Jeho Výsost, Mickeyho Jamese III.“

Najednou mi Novino Veličenstvo a Jaysenovo Vaše Milosti dává mnohem větší smysl.

Kombinaci protočení očima a povzdychnutí mám za ty roky zmáknutou.

„Počkej, až si to přečteš,“ řekne Delila.

S mručením listuju, dokud znovu nenajdu svůj obličej. Obklopený sestrami sedím na gauči mámina a tátova domu v Raleigh. I tady se tvářím bezvýrazně, ségry ale zírají do foťáku tak upřeně, jako by ho chtěly rozbít.

Když tu fotku pořizovali, byl jsem zahořklý kvůli spoustě věcí. Moji rodiče žili v Raleigh od mých deseti let, já tam ale tehdy byl teprve potřetí. Se ségrami jsem se viděl na jediný den a nemluvilo se o ničem jiném než o hokeji.

Mickey James stanovil rekordy NHL, stálo v článku. Mickey James II. je vylepšil. Mickey James III. byl vychován k tomu, aby je naprosto rozdrtil. Jeho pět starších sester je důkazem toho, jak zoufale si jeho rodiče přáli syna, který by pokračoval v hokejové dynastii Jamesových.

Mrknu. Znovu si přečtu poslední větu. A potřetí. Pak od sebe časopis odstrčím. „To jako kurva fakt?“

Delila kývne. „Jinak tam o nás není ani slovo. Teda, zmiňují, že i Bailey a já jsme na Hartlandu. Ale ani slovo o Mikaylině práci pro SID, ani o Nicolettiných medailích, ani o Baileyině šampionátu v lakrosu, ani o Madisonině koučování.“

„Ani o tvé Patty Kazmaierové?“ Minulou sezónu vyhlásila NCAA Delilu nejhodnotnější hokejistkou. Tohle je The Hockey News. O něčem takovém by asi měli napsat.

Delila zavrtí hlavou. „Na ničem z toho, co uděláme, nezáleží. Existujeme jenom proto, že máma s tátou zoufale chtěli dítě s chromozomem Y.“

Jade po jejím boku zamlaská a kovovou slámkou si zamíchá vlastní ledovou kávu. „Tohle je nepřesnej indikátor genderu a ty to víš.“

„Teda, z jejich perspektivy,“ opraví se Delila. Ty dvě spolu začnou rozebírat genderová studia, na která společně chodí, a já si přitáhnu časopis zpátky k sobě, abych si článek vztekle přečetl, zatímco čekáme, až se objeví profesorka.

Zběžně si projdu srovnání s tátou, to, že jsme oba byli po střední příliš mladí pro draft, proto následoval rok na Hartlandu. Samozřejmě se musí zmínit o mojí výšce, protože hokejová média jsou posedlá tím, jak maličký a roztomilý podle nich jsem. Autor si je zjevně jistý, že moje jméno a nadání budou stačit na to, aby mi i přes moji velikost zajistily první místo v červnovém draftu. Třetí Mickey James přece musí být v čele.

Opravdu začnu text absorbovat až ve chvíli, kdy narazím na Jaysenovo jméno.

Fakticky s ním kvůli tomuhle udělali rozhovor?

Zabte mě.

Nepřenechám mu ten post bez boje. Ať už je můj spoluhráč, nebo ne, jdu si pro něj.

„Ten sráč,“ zamumlám.

„Co, bojíš se?“ řekne Delila. Když se na ni zaškaredím, zvedne ruce na znamení, že se vzdává. „Sedí přímo támhle. Mám se mu dostat do hlavy? Rozhodit ho?“

„Ne.“ Já si chci první místo v draftu zasloužit. Potřebuju Jaysena v nejlepší formě, až ho porazím. Potřebuju dokázat, že jsem se sem nedostal jenom díky svému jménu. Že jsem prostě lepší než on.

„Nechápu, jak vůbec může být způsobilej pro draft,“ řekne Jade. Usrkne kávy a vrátí se k míchání. „Plánuje dokončit vysokou, ne? Jak ho můžou draftovat, když čtyři roky nebude k dispozici?“

Delila se narovná, připravena podělit se o své hokejové znalosti. „Tým, kterej ho draftuje, na něj bude vlastnit práva až do srpna po jeho absolutoriu. On získá diplom, tým, co ho draftoval, získá nějakej rozvoj zdarma, všichni vyhrajou.“

Jade se netváří přesvědčeně, v tu chvíli mi však zavibruje mobil a to odvede moji pozornost od jejich rozhovoru. Oficiální Twitter NHL zrovna připojil můj tag k příspěvku s fotkou. Náhled ukazuje řadu šedivých stolů a půl osoby shrbené nad sešitem. Žaludek se mi propadne ještě dřív, než obrázek otevřu a ukáže se na něm přesně tahle třída. Vzhlédnu, místnost se ale mezitím natolik zaplnila, že nedokážu přesně určit, kdo fotku pořídil. Vidím jenom hlavy sehnuté nad mobily a cvičebnicemi matiky, kterou jsem se ani neobtěžoval pořídit.

Prohlédnu si fotku pozorněji. Je na ní Jaysen, který hledí dolů na mobil, a vzadu já, jak obracím stránku časopisu a mračím se u toho. Delila a Jade se spolu baví a usmívají se na sebe.

Ježíši. Sociální média jsou děsivá.

Původní autor označil jenom účet NHL, ale ten, kdo ho vede, připojil komentář kdo získá lepší známku? a zamyšleného smajlíka a označil mě a Jaysena.

Delilu s jejími vlasy není možné přehlédnout. Ona je ale jednoduše nezajímá. Proto příspěvek retweetnu a přidám očividně @LilahJames23.

Profesorka dorazí zrovna ve chvíli, kdy mi začnou přicházet reakce. Počet fanoušků neustále stoupá už od chvíle, co se pozornost zaměřila na draft mého ročníku. Sotva ho používám, přesto budu muset oznámení brzo vypnout. Prozatím vypnu na mobilu zvuk a přijmu sylabus od holky, která sedí o několik židlí dál. Prezence se nekontroluje. Profesorka místo toho chodí po místnosti a vyzývá nás, abychom se představili.

V takhle velké třídě to potrvá skoro celou hodinu.

Všichni dávají k dobru svůj ročník, hlavní obor a co plánují se svým titulem dělat. Ruce se mi potí a hrudník mám stažený. Co mám k čertu říct, abych nevypadal jako totální sráč?

Jaysen má pravdu. Nepatřím sem. Měl bych být v nějakém týmu CHL a nemarnit čas – svůj ani ostatních v téhle třídě – a nezabírat místo v kampusu.

Když přijde řada na Jaysena, otočí se na židli směrem k třídě a o mě ani nezavadí pohledem, když řekne: „Jsem Jaysen. Prvák, sociální studia. Uvažuju, že bych jednou pracoval v právnický kanceláři.“

O hokeji ani slovo. Jaysen Caulfield má na práci důležitější věci.

Já teď musím vyvolat stejný dojem. Už jenom proto, aby mě přestal otravovat.

Zbytek představování vytěsním a snažím se přijít na něco významného. Něco, co mám rád a z čeho by se dala udělat kariéra. Něco, kvůli čemu bych rád vstával z postele.

V hlavě mám prázdno. Radost mi nedělá vůbec nic. Už jenom vyhrabat se z postele je dřina.

„Ahoj!“ řekne Delila, hlasitě a rozjařeně, a vytrhne mě z úvah. „Jsem Delila Jamesová. Druhačka, sportovní management. Příští rok se s americkým týmem ženskýho hokeje chystám na olympiádu a až skončím vysokou, budu pro něj pracovat.“

Nepodává to jako naději nebo plán. Pro ni už je to dané. No ovšem. Koneckonců je Jamesová.

Pak je řada na mně. Nějakých čtyřicet párů očí není nic ve srovnání s tisíci, když jsem na ledě. Tohle je ale mnohem víc stresující. Mluvení nepatří mezi moje silné stránky.

V ústech mám tak sucho, že můj jazyk vydává při pohybu hnusný lepkavý zvuk. „Já, ehm…“ Očima těkám po místnosti a hledám někoho bezpečného, na koho bych se mohl soustředit, abych se zbavil pocitu, že mluvím ke všem. Bylo by divné civět na Delilu. Takže samozřejmě upřu pohled na Jaysena. Pozoruje mě zpod přivřených víček, hlavu jakoby vyzývavě zakloněnou.

Odkašlu si. „Mickey. Prvák. Oceánologie.“

A to je všechno, víc nemám. Jaysen zvedne jedno obočí až nad brýle. Odvrátím se.

V místnosti na okamžik zavládne ticho, pak nějaký kluk zakřičí: „Do toho, Sens!“

Tým Ottawa Senators je miláček fanoušků, protože i když tuhle sezónu totálně projel, zároveň získal tolik žádané právo prvního výběru v draftu. Těžce si povzdychnu a koutkem oka zachytím, jak Jaysenův výraz zhořkne, když se otočí. I on patří mezi top talenty, v jeho případě ale nikdo s podobným komentářem nepřišel.

JaysenCaulfield @jaycaul21 • 32m

V odpověď @NHL

Všimněte si, že @mjames17 je až za mnou, jako bude v den draftu.

Tři

Září

Přežiju první týdny vysoké, studia ale nenechám jenom proto, že nechci, aby otom táta dalších dvacet let kňoural.

Ráno máme týmové posilování, potom týmovou snídani vsalónku pro hokejisty. Týmový oběd vjídelně po dopoledním vyučování, pak protrpět odpolední přednášky adorazit na trénink týmových kapitánů ana týmovou večeři atýmové soboty na kluzišti atýmovou studijní hodinku vneděli odpoledne. Ale ipřes všechny tyhle týmové sračky se necítím nikomu znich onic blíž.

No, možná trochu Dorianovi, ale jenom proto, že sním bydlím aon je aspoň snesitelný. Přesto se nepřetrhnu, abych sním mluvil. Večer vládne vnašem pokoji často trapné ticho.

Trénink je čím dál vážnější, jak se blíží sezóna, akapitáni nás tvrdě drilují podle trenérových plánů. Každý večer, když opouštím stadion, sotva lapám po dechu akaždé ráno chodím do posilovny tak rozbolavělý, že se sotva dokážu pohnout.

Atohle dělám celý život.

Celé moje tělo se nad takovou zradou mojí mysli otřese. Zavolám tátovi arozdmýchám oheň jeho zklamání. Jasně.

„Cicero, drž hlavu nahoře!“

NOVA VINTER