Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Čeští autoři v nakladatelství

René Balický

Minecraft

Zrada v Minecraftu

Runové spiknutí

Pekelný Minecraft

Alex Drescher

Světla v temnotách

Lovcův odkaz

Zrození Adepta

Tvůrci světů

Destrukce

Odplata

Kateřina Huňová

Sladké sny

Jan Kotouč

Sektor Hirano

Pokračování diplomacie

Tristanská občanská válka

Volání do zbraně

Na prahu očistce

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

Cíl: Kasimir

Petra Kubašková

Síť snů

M. T. Majar

Znamení vlka

Krvavý písek

Hot Boys

Hell Boys

Daniela Mičanová

Modrá krev

Alexander

Lucius

Orlando

Jakubovy housle

Tomáš Sekerka

Clona

Nájezdník z Pustiny

Otrok megaměsta

Zuzana Strachotová

Devět dní

Devět dní

Devět nocí

Jan Urban

Pragocalypsa

Strážci brány

Krev padlých andělů

Dědictví zkázy

Nemrtvá inkvizice

Soudný den

Zuzana Strachotová & Tomáš Košek

HEX

HEX: Bažina

Mazekeen

Černý trůn*

René Vaněk

Bodyportal

Kovové nebe

Nadčlověk

Vojtěch Mokrý

Lesočert

Cesty Kabanu

*připravujeme

Lesočert I

Cesty Kabanu

Copyright © Vojtěch Mokrý, 2026

Cover and illustration © Karolína „Asano“ Kufová, 2025

ISBN epub 978-80-7594-588-4

ISBN mobi 978-80-7594-589-1

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Seznam postav

Anna – člověk, hejkalova mrtvá družka

Arlan – býval člověk, tajemný jezdec na černém koni

Belvor – trpaslík, Ghanův nejlepší přítel

Belryk – trpaslík, kovářský pomocník, manžel Violy a otec Perličky

Cermack – člověk, velitel špehů císařovny Morwenny

Einar Kelang – člověk, syn obchodníka Rudolfa Kelanga

Ela, Edler, Roderik von Gerunger – lidé, děti císaře Theodora a císařovny Morwenny

Elsa – člověk, snoubenka Hana Havrana

Falún – Arlanův černý kůň

Ghan – člověk, nalezenec vyrůstající mezi čerty a trpaslíky

Han Havran – člověk, Elsin snoubenec

Chiko – neznámá opičí rasa, důvěrný pomocník čertího velekněze Quarka

Isabela Kelang – člověk, císařova milenka a dcera Rudolfa Kelanga

Konrád „Lodník“ Vševlad – člověk, orf a šedá eminence z Gordóty

Mech a Lech – hejkalové, otec a syn, poslední příslušníci stromového národa Asagorňanů

Lisandra – čertice, dcera čertího krále Satura

Maves Tormen – čertice, čerstvá příslušnice strážných démonů

Morek a Korek – čerti, královští strážní a příslušníci strážných démonů

Morwenna von Gerunger – člověk, císařovna a manželka císaře Theodora

Nikolka a Světloš – lidé, bývalí zbojníci a dezertéři

Malach, Baltazar, Alsara, Sylván – orfové, příslušníci sekty Železných masek

Perlička – trpaslice, Belrykova malá dcera

Quark Garenský – čert, nejvyšší velekněz čertího Řádu

Roschach – čert, velitel strážných démonů a pravá ruka čertího krále Satura

Rudolf Kelang – člověk, námořní obchodník sídlící v Gordótě, otec Einara a Isabely

Samuel – člověk, stařešina v severské vesnici Bjesy

Satur – čert, král čertů v Kabanu, syn krále Saturna

Strom – trpaslík, král trpaslíků v Kabanu

Tanlad Tormen – čert, bratr Maves a čerstvý příslušník strážných démonů

Theodor von Gerunger – člověk, císař z ostrovů Ash-shant

Valko – člověk, kazatel Pánovy víry

Valter – čert, němý sluha čertího velekněze Quarka

Viola – trpaslice, Belrykova žena

Virigald a albín Kosma – lidé, svěřenci Konráda Vševlada

Vodník – člověk, velitel banditů

Yannek – člověk, lovec ze severské vesnice Bjesy

Pro Sofii.

Neboj se snít.

Jöha un teir.

Rosteme z bolesti.

Bojovat proti něčemu, co neznáme, nás nutí studovat nepřítele dřív, než se mu postavíme. Znát jeho jméno je první krok k cestě za vítězstvím. Paradoxem prázdnoty je fakt, že i když ji naši předkové pojmenovali Nicotou, Elij-ašou, Zkázou a dali jí spoustu jmen, tak tím nezačala existovat. Jak se postavit tomu, co neexistuje, a přesto o tom víme? Domnívám se, že prázdnota ani nemá vědomí, však pokud jej nabyla, nepřestala být tím, čím vždy byla. Ono vědomí či první myšlenka se musela logicky stát něčím jiným, protože něco a nic nedokážou existovat na jednom místě.

Pojednání o paradoxu prázdnoty

Základní orfologie, I. kap. Počátek

Prolog

Hluboko v lesích, na okraji opuštěné vesnice Veletrusy, uvnitř zchátralé svatyně bohyně Perubíny maličký hejkal trhal svými mlíčňáky maso ze zajíce. Rodiče synáčkovu krmení s potěšením přihlíželi a vyměňovali si myšlenky.

Za řekou, přitékající od nedalekých hor, ve směru vycházejícího slunce, doprovázeli sedláci koně z polí – na čele zaschlou špínu, pot, v břichách orchestr, v hrdlech žízeň. Drobotina je zdálky zvala domů, kde se jim dostalo zasloužené večeře.

Opačným směrem, na neprostupně vyhlížejících štítech pohoří Bleine, kde se proháněl jen vichr s prvním sněhem, se nad průsmykem krčila kabanská hlídka složená z jednoho čerta a podsaditého trpaslíka. Měli hlídat stezku k hoře Kaban, ale místo toho přihlíželi zápasu dvou muflonů na protější skalní stěně. Oba přesvědčeni o neporazitelnosti svého statného samce, zvyšovali sázky na vítěze. Nakonec tato dvojice, mladý, značně vysoký čert se spletenými vousy a zakulacený šedivý trpaslík, uznala, že souboj nemá vítěze a po krátkém tichém potlesku, kterým obdarovali zápasníky, se vrátili na stanoviště.

Ona tři místa v sousedství si každé žilo vlastním tempem, byť z různých příčin tamní obyvatelé nevěděli o svých sousedech zhola nic. Jedno od druhého se nemohlo lišit více, přesto v žádném z nich nikdo netušil, že je brzy spojí události, které obrátí jejich životy vzhůru nohama. Jen jeden člověk tou dobou věděl, co se blíží, a ten právě prošel nezpozorován za zády kabanské hlídky. Ve tváři cítil mráz, ale přesto si mumlal: „Slib mi, že mě necháš se rozloučit, pokud plán selže. Prosím.“

„Nechápu tvé neustálé obavy, ale když tě to utěší…“ odpověděl mu hlas v hlavě, „… tak slibuji.“

„Bude se mi líp spát,“ zavrčel podrážděně starý muž.

Sledoval, jak skalní roklinou vanou sněhové vločky zpátky k obloze, neboť kráčel proti proudu času. Přes rameno nesl plátěný vak a stopy jeho kroků smýval závoj budoucnosti, který ho následoval. Nakráčel skrz Velkou bránu do skrytého města pod horou Kaban, kde ho člen čertí stráže zaznamenal koutkem oka – v další chvíli se však muž v šedé kápi pro pozorovatele stal minulostí. Strážný pouze potřásl hlavou, jako by se mu cosi zdálo.

Před starcem se odhalil dechberoucí pohled na ukryté město. Přiměl ho, aby se na okamžik zastavil na místě. Opět se vrátil tam, kam desítky let svého směru času nevkročil. Ohně Kabanu plály, odkrývaly rozsáhlou dutinu hory i rušné ulice zaplněné davy trpaslíků a čertů. Než vykročil, ještě rukou zkontroloval obsah vaku.

„Přemýšlel jsem,“ pravil sám sobě, „jak si můžeš být jistý, že Quark udělá přesně to, co po něm budeme žádat?“

„Potřebujeme jen, aby ve správný okamžik vyslechl, co má slyšet,“ odpověděl mu hlas. „Jeho další kroky nemusí být v souladu s mými slovy.“

„To nemáš pochybnosti?“

„Co jsou to pochybnosti?“

Stařec se opět zamyslel, než odpověděl: „Strach, že se mýlíš. Copak tě nikdy nenapadlo, že budoucnost nelze zvrátit a tvůj plán selže?“

„Ne,“ odpověděl hlas bez náznaku pochyb. „Je jen jedna věc, o kterou se nemusíš bát. Ty víš, jakou věc nezměníme. Víš kterou a dobře víš proč, že ano?“

„Mne,“ odpověděl si utrápeně. Starý muž nezpozorován procházel davem. Zdálo se, že nikdo si neuvědomuje jeho přítomnost, která mířila opačným směrem. Před tváří mu po kamenité cestě couval zástup rohatých mnichů se sklopeným zrakem a pronášel modlitby obráceným jazykem. Pohyboval se proti nim hlavní ulicí bez komplikací, protože všichni před mnichy v souladu s tradicí uvolňovali cestu. Pozpátku se blížili k Dómu Krystalu, odkud vyšli.

Překročil s nimi právě jeden z mostů nad řekou Krévou, která protékala vnitřkem hory, a zahalený v plášti prošel se zástupem do středu Kabanu – do Dómu Krystalu, jenž byl nyní zaplněn mnichy během odpolední modlitby.

Ukryl se v zadním výklenku, aby se v soukromí ohlédl časem vpřed. Sledoval, jak se velká síň pomalu vyprazdňuje, dokud ve středu před oltářem, na němž byl uložen Krystal času, nezůstal v pokleku pouze velekněz. To byla chvíle, kdy ho ze stínu oslovil: „Chvála Krystalu, Quarku.“

Velekněz sebou trhl, když k němu dolehl mužův hlas, ale neodvrátil pohled od Krystalu a ani nikterak neodpověděl.

„Opět tě potřebuji.“

„Uplynulo mnoho zim, chlapec vyrostl v muže,“ odvětil velekněz. Poté se postavil na kopyta a otočil se k příchozímu, aby se ujistil, že ho nešálí smysly.

O hlavu vyšší čert se uklonil a muž mu smířlivým hlasem odpověděl: „Děkuji, žes na něj dohlédl, čerte.“

„Co žádáte?“

„Do roka a do dne,“ promluvil, „k tobě přijde sestra bez bratra. Až se tak stane, žádám tě, abys jí neupíral cestu krve. Teď mi ukaž pravici.“

Velekněz ho bez odporu uposlechl. Vzápětí vrásčité ruce vyhrnuly čertův rukáv nad loket, aby prsty ukázaly na prázdné místo bez mateřského znamení. „Budeš potřebovat falešný symbol – klam, lež. Blíží se těžká zkouška. Mnoho vás zahyne, Quarku. Proto se tě ptám: Jsi připraven lhát svému lidu?“

„Já… udělám, co je potřeba.“

„Jsi si vědom, že to nežádá tento bezejmenný muž, co před tebou stojí, ale já jeho ústy?“

Velekněz opět přikývl. Vzápětí se zeptal: „Jaké znamení mám nést?“

„Prvního strážce,“ odpověděl stařec. Obratem mohl spatřit, jak se jeho tázavým pohledem prohnal náznak strachu.

Quark potlačil zvědavost s vědomím, že mu nepřísluší se ptát. Pak si k vlastnímu zděšení uvědomil, že by se mu pravda nemusela líbit.

„Je to všechno?“ zeptal se namísto toho.

„Ještě jedna maličkost,“ řekl stařec. Vytáhl z vaku starou knihu zaklínadel a ukázal ji veleknězi. Viděl, jak se na čertovi podepsaly úkoly, které mu za ty roky naložil prostřednictvím skrytého hlasu. Vzpomněl si, jak Quarkovi z počátku musel dokázat, kým je. Také si ale nyní byl více vědom toho, že každý skutek má nedozírné následky pro budoucnost. „Víš, co to je?“

Čert hleděl na rytinu Smrti na starých deskách. S obavou vydechl: „Jistě.“

„Je poslední.“ Stařec nalistoval v grimoáru na jednu ze zadních stran, aby ji k čertově zděšení vytrhl.

„Vezmi si to.“

„Ne.“

„Musíš. Řekne ti, jak otevřít cestu Kabanu. Musí být otevřená, až přijde čas, a chlapec jí musí projít. Rozumíš?“

Čert s bázní, která mu nebyla vlastní, neochotně souhlasil.

Ponejprv se dítě narodit musí,

jež symbol ándalë yn orbis nosí.

A strážce stokráte obrodí svět Ady,

když slunce k západu se obrátí zády.

Než krev zbarví rodnou zem,

Krystal bude probuzen.

Pak slepec s armádou vodu překročí

a matky sevřou děti naposledy v náručí.

Serafínino proroctví

Kapitola I

KRVAVÉ SVĚDECTVÍ

Ghanovi po líci stékala slza. Bez naděje na útěk seděl uvězněný v díře na dva sáhy široké, čtyři sáhy vysoké. Věděl, jak závažné je provinění, kterého se dopustil. Jeho osud byl zpečetěn. Porušil první zákon Kabanu, a to znamenalo jediné – smrt. Netížila ho vina za to, co provedl, ale za to, co způsobil. Přijmout svůj trest bylo jistým způsobem to jediné, co ho nyní uklidňovalo. Věděl, že si to zaslouží. „Spíš, člověče?“ Čertí strážný kopl kopytem do dveří a otevřel malou špehýrku, aby ho zkontroloval.

„Málem,“ odvětil Ghan suše.

„Však se vyspíš, až ti setnou hlavu. Měli tě zabít hned, když tě našli, ty špíno,“ odplivl si tlustý čert a skrz děravé zuby vycedil cosi jako smích. „Ten trpoš Belvor měl dneska pohřeb. Plameny přijaly jeho tělo,“ dodal a zase špehýrku zabouchl. Klapot jeho kopyt pokračoval dál, hlouběji do chodby žaláře.

Ghan už nedokázal usnout ani nedovedl pořádně přemýšlet. Měl před sebou mrtvou tvář svého nejlepšího přítele Belvora. Srdce mu bušilo o sto šest a hruď mu svírala vina.

Náhle zaslechl tichý hlas. „Ghane?“ Myslel, že se mu to zdá, ale hlas se ozval znovu: „Jsi tam?“

„Lisandro,“ zvedl hlavu. V zámku tiše zarachotil paklíč a dveřmi se do cely vkradla zahalená postava. Kopyta měla omotaná látkou, aby tlumila své kroky a rychle se k němu sehnula.

„Pojď. Honem.“

„Liso, ne. Belvor zemřel kvůli mně. Přijmu svůj trest.“

Obratem dostal pohlavek. Moc dobře věděla, jak to nesnáší, a on věděl, co tím sleduje. „Nedovolím ti to, rozumíš? Uděláš to sám, když po tom tak toužíš, ale nenech je tě veřejně ponížit…“ ztišila hlas a obezřetně zkontrolovala chodbu. Vzápětí mu do rukou vrazila převlek – šedý mnišský plášť. „Copak by to Belvor takhle chtěl?“

V tu chvíli se v Ghanovi cosi zlomilo: má pravdu. Belvor by se nevzdal. Vytřel by si s nějakými zákony chlupatý zadek, uvědomil si a smutně se pousmál nad tou představou.

„Dělej. Za chvíli se ten tlusťoch vrátí. Do Pěruna, mám tě nakopnout?“ sykla tiše.

Podíval se na krásnou Lisandřinu siluetu zahalenou ve stínu a s povzdechem přijal plášť.

„No tak, pohni sebou. Hlavně potichu,“ pokynula. Opatrně vyšli z cely. Lisandra za nimi přivřela dveře.

Chodba žaláře byla dlouhá. Snažili se jít rychle a potichu, dokud se nedostali na opačný konec, kde zaslechli slova: „Co vy tady?“

V první chvíli se málem dali na útěk a Lisandra se jen tak tak zarazila, aby nechytila Ghana za ruku.

„Jen poslední modlitba usmíření,“ odpověděla Lisandra zastřeným hlasem a obrátila se na hlídače. Nenápadně ukryla Ghana za sebe, aby si strážný nepovšiml, že nemá rohy, kopyta nebo ocas. Zpod sklopené kápě viděla z černochlupého démona jen holý pupek. Zvolna k němu udělala krok. Věděla, že nesmí zaváhat, jinak by ten hlupák zaručeně pojal podezření.

„U koho?“ podivil se strážný a také k ní vykročil.

„Té špíny,“ odvětila automaticky.

„Ha! Takže je rozhodnuto,“ uchechtl se čert, aby vzápětí mávl rukou a nechal je pokračovat. „Že se vůbec staráte. Chvála Krystalu!“

„Ve slávě Kabanu,“ vyhrkla mu Lisa za zády ještě odpověď. Hned nato s Ghanem kvapem vyrazila pryč.

Když se po chvíli okolo strážných proplížili do rušného Kabanu, oba si nepatrně oddychli. Vmísili se mezi čerty a trpaslíky v ulicích města pod horou a pokračovali co nejopatrněji od hradeb čertího paláce Urunghéru k Východní čtvrti. Už téměř začínali věřit tomu, že se plán útěku zdaří, když se z dálky ozvalo troubení na poplach.

„Velkou branou neprojdeme. Co máš v plánu?“ zeptal se Ghan.

„Věděla jsem, že to nepůjde. Neboj, mám na výběžku připravené lano,“ odpověděla. „Stihneme to. Drž se mě, a hlavně nepanikař.“

Vyhýbali se ohništím, kde se zdržovaly hlídky strážných, a Ghan se sklopenou hlavou sledoval Lisandřin dlouhý šedý plášť, aniž by se rozhlížel. Věřil jí. Vedla ho bezpečně jednou ulicí za druhou, než se štěstím zvládli minout poslední hlídku a dostat se na okraj města, kam měli namířeno. Tam konečně vystoupali do starého tunelu. Prošli dlouhou chodbou a stáhli si kápě.

„To šlo celkem dobře,“ oddychl si.

„Líp, než jsem čekala.“

„Děkuji,“ odvětil a pevně ji objal. „Za všechno.“

Teď mohli přidat na tempu. Proběhli skořápkou hory, aby stanuli na dlouhém větrném výběžku, kde je chladný vítr praštil do tváří. Ghan si všiml připraveného provazu uvázaného kolem skály a složeného kabátu.

„Mám tvé biče. Myslela jsem, že je budeš chtít mít u sebe,“ podávala mu Lisandra zbraně.

Ghan je vděčně přijal. Naplno pocítil mráz, který vál z hor. Věděl, že ho vysvobodila, aby si zachoval zbytek hrdosti a jeho smrt nebyla potupnou podívanou. Smutně se na ni podíval. Už ji nikdy nespatří, napadlo ho. Ani nedokázal říct, jak moc ji má rád, ale viděl na ní, že nic dalšího dodávat nemusí. Zmohl se jen na pouhé: „Takhle to nemělo skončit.“

Políbila ho něžně na tvář a ruce mu ovinula kolem ramen. Sevřela ho v náruči a přitom plakala, když zašeptala: „Byl to i můj přítel. Uvidíme se… zase… až přijde čas…“

Poté zmizela zpátky do hory.

„Sbohem,“ zašeptal.

***

Bylo těsně po půlnoci, když Ghan klečel v otrhaných hadrech na dně skalnatého kaňonu, jehož středem protékala divoká horská řeka. Kál se. Zasněžené štíty hor se tyčily vysoko k nočnímu nebi. Zubaté ostré stěny skal byly rámovány bledým svitem hvězd, těmi němými svědky jeho útěku z ukrytého města pod horou, kde vyrůstal po boku čertů a trpaslíků, ač nebyl jedním ani druhým. Téměř po dvacet zim mu byl domovem Kaban, v němž vládlo prazvláštní spojenectví dvou vládců, čertího krále Satura a trpaslíka Stroma, kteří v útrobách země chránili posvátný Krystal času.

Ghanův příběh začal v opuštěných tunelech pod horou. Čertí hlídka tu noc cosi zaslechla, jakýsi hlas nebo ozvěnu, a rozhodla se původ toho zvuku prozkoumat. Dovedl je do temnoty, kde v hlubinách nalezli na kost zmrzlé batole. Nebylo trpasličího ani čertího rodu – zdali je však člověkem, určit nedokázali. Leželo tam totiž skoro nahé, bez barvy života, a čerti na ně udiveně hleděli pod plameny hořících loučí. Nemělo rohy, kopyta ani ocas a na dítě trpaslíků bylo příliš velké. Přesto jeho malé tělíčko pokrývalo mateřské tetování, s nímž se na svět rodili výhradně čerti; tyto jedinečné symboly na kůži neměl nikdo kromě čertů z Kabanu. Když vyrůstali, tvary tetování nabývaly ostřejších kontur a téměř vždy zvěstovaly významné události v životě svých nositelů – ti je uctívali jako svatá svědectví budoucnosti a během svých životů se často snažili o jejich výklad. Jejich smysl však málokdo dokázal předvídat. Mnoho čertů během života propadlo utkvělým představám o důležitosti těchto výjevů, ale přesto se našlo i mnoho takových, kteří nechávali svá těla zarůst hustými chlupy nejen během zimy, aby dali najevo, že osud nad nimi nemá moc.

Že se okamžik určitého výjevu blíží nebo pominul, však zaručeně každý jeho nositel poznal podle svědectví krve, když se na onom místě objevily rudé krůpěje.

Hlídka si tehdy myslela, že přišla pozdě a nalezenec je už mrtvý. Jaký byl jejich údiv, když z jeho maličkých úst vyšel nepatrný obláček. Věřili, že je k němu dovedla samotná hora, a protože pro ně byla vůle Krystalu posvátná, nemohli nechat toho malého zemřít. Zachránili Ghanovi život, přijali ho, učili ho a on vyrůstal jako jeden z nich. V nitru byl přesvědčen, že až dospěje, stane se strážcem svátého Krystalu a bude moci život zasvětit službě jako démon.

Říkali mu Dítě hory a jako takovému se mu dostalo nečekané ochrany a přijetí do přísné hierarchie tohoto izolovaného společenství, ale jako zástupci jiného druhu mu nikdo z jeho vrstevníků nic nedaroval zadarmo. Často musel snášet posměšky a naučit se vyhýbat problémům, dokud se neseznámil s Lisandrou a Belvorem.

Dětství však rychle pominulo a dnes ho zevnitř sžírala vina, neb před pár dny způsobil smrt svého přítele. Navíc mu právě poslední spřízněná duše, kterou znal, pomohla utéct z vězení jen proto, aby teď sám mohl rozhodnout o způsobu svého trestu.

Přes řvoucí peřeje se prohnal prudký vítr a zvedal sníh do tančících kuželů.

Olízl si slané slzy na rtech. Přemýšlel, že ani jedno z jeho mateřských znamének dodnes nevydalo krvavé svědectví a on nyní už jen marně hledá důvody pro vlastní existenci. Tak moc si přál vědět, že má jeho život smysl.

Třebaže právě unikl téměř jistému rozsudku, úleva do jeho mysli nepřicházela. Do morku kostí byl sužován vinou. Ten pocit, který mu nekontrolovaně bušil uvnitř hlavy, se teď mísil s bodavou bolestí na prsou ze ztráty jediného domova, jenž znal.

Sklíčeného nad tím, co provedl, ho tady Lisandra nechala o samotě. Před očima mu blesklo, jak se od něho jeho drahá čertí přítelkyně se slzami v očích odvrátila a zmizela, na zlomek sekundy se mu zazdálo, že viděl obrys Lisandřiny postavy v tunelu, a pak jen švihnutí jejího ocasu, jímž mu navždy zmizela ze života.

K čemu byly ty roky v Róhu mnichů, potu a obdržených ran v koloseu? Sen o tom, jak projde zkouškami démonů a všem ukáže, že je hoden být jedním z nich, se rozplynul. K čemu to bylo, když vše zahodil jedinou hloupou chybou?

Matně si vzpomněl, jak čertí sourozenci Tanlad a jeho proradná sestřička Maves, novicové z Řádu, často ostatní přesvědčovali, že v jeskyních přežil omylem, že je jen křížencem nějaké zvrhlé trpaslice a opilého čerta. Tak nakonec měli ti dva pravdu; pro všechny by bylo lepší, kdyby ho rodiče, ať byli kýmkoli, rovnou hodili jako potravu dravým kerpyjím.

Z vysokého opasku odepnul dva krátké biče pojmenované po přátelích, Lisandru a Belvora. Stáhl si otrhanou černou kazajku s košilí a svit noci odhalil Ghanova mateřská tetování v horní polovině těla. Otřásl se zimou. Jeho šlachovité tělo pokrýval soubor výjevů zobrazující osud, po kterém kráčí duše každého čerta – kromě té mojí, pomyslel si. Obrazy neznámých bestií, nebožáků, netušených míst, hořících vesnic, mučených i znepokojivě klidných tváří pokrývaly téměř každou píď Ghanovy kůže. Jak rostl, jeho obrazy se vyostřovaly a on se je snažil skrývat. Děsily ho. Vlastně děsily i čerty samotné, když si je měli možnost prohlédnout, protože obsahovaly výjevy, které rozhodně nesouvisely s Kabanem a často obsahovaly cizokrajné detaily.

Biče, jedinečný pár zbraní od jeho přátel, ležely stočené na šedých kamenech jako dva černí hadi – příznačné pro zbraně upletené ze vzácných svleček skálohadů. Při vzpomínce na ně se mu do očí nahrnul nový příval slz.

Hlavou pomalu klesl k zemi. Snažil se ze všech sil vybavit si nějakou vzpomínku, kdy bylo všechno ještě ve zdánlivém pořádku. Vybavil si právě onen den, kdy mu trpaslík s Lisandrou obřadně darovali biče. Byl to den, kdy ho uznali schopným nastoupit mezi novice Řádu.

Belvor s Lisou mu uspořádali tajnou oslavu na úpatí skalního výběžku – toho samého, ze kterého se před chvílí sešplhal po provazu. V řetězech přivedli spoutanou mladou kerpyji s vydloubnutýma očima a svázanými křídly. Všichni tři pak společně zvíře přivedli k agónii, než obnažení společně uprostřed bouře vzdali díky Smrti. Tehdy byli ještě všichni tři dětmi, které netušily, co jim budoucnost přinese.

Věděl, že biče ze vzácných kůží skálohadů při správném použití rozseknou i skálu. Ve spodních částech hrušky rukojetí navíc ukrývaly malá vystřelovací ostří, která byla vždy dokonale nabroušená – připravena zákeřně překvapit protivníka. Bič, který pojmenoval Belvor, nesl insignii sekery a kovářského kladiva. Druhému s insignií pentagramu okolo Krystalu s láskou říkal Lisandra.

Pohrával si s temnou myšlenkou, že by bylo správné přijmout trest Belvorovou čepelí. „Byl to ten nejlepší den mého života,“ zašeptal sám k sobě. Uchopil rukojeť stočeného biče a pevně ji přiložil pod levou stranu hrudníku směrem k srdci. Zavřel oči. Stačilo správně stisknout malý výčnělek a nechat čepel, aby se prudce vysunula z hrušky. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby teď se ctí zemřel, ale proto ho Lisandra nezachránila a ani Belvor by si nepřál, aby svůj život zahodil.

Nicota ho však přitahovala. Vše by pominulo. Duše se rozplyne a temnota se oddělí od světla, pokud v něm vůbec kdy existovalo. Třeba získá ještě šanci zrodit se jinde, jinak a v jiném čase, přemýšlel. Chybělo tak málo k tomu, aby ukrytý mechanismus svým hrotem zasáhl srdce.

Mezitím se nahoře na vysokých hranách kaňonu s přirozenou lehkostí pohybovaly dva stíny. Dvě čertí postavy se přikrčeně plížily v černočerných zbrojích démonů. Postupovaly ve směru řeky a teď zaujatě prozkoumávaly její břeh. Dlouhé ocasy s oháňkami se jim rozrušeně mrskaly, a když zpozorovaly Ghana, zpomalily a napřímily se na mohutných kopytech.

Pak na nic nečekaly. Následovalo pár rychlých dlouhých skoků a už oba prudce dopadli asi dvacet stop od Ghana – ten se však ani nepohnul. Šumění řeky prořízl ostrý pohrdavý hlas.

„Sestřičko, podívej na to čertí hovno tady. Na co sáhne, to posere a teď ještě utíká jako srab,“ pronesl Tanlad s neskrývaným pohrdáním. „Zaplatíš nám svým životem. Máš na rukou krev našich rodičů, ty špíno. Vzpomínáš si ještě vůbec?“

Maves povytáhla jedno obočí. „Mně se zdá, že nám tady úžasné Dítě hory brečí. Copak chce svým pláčem říct?“ usmála se na bratra. „Bolí ho něco, nebo má hlad?“

„Má akorát zaražený prdy,“ odfrkl si Tanlad. „Nebo se vzteká, že nedostal novou démonickou zbroj,“ zvedl ruce do vítězného gesta, načež silně šlehl ocasem o zem. Nad hlavou se mu zaleskla ostrá šavle.

Čertice chvíli zírala na Ghanova holá záda pokrytá symboly. Její pohled se upíral mezi jeho lopatky. Nejvýraznější ze všech symbolů, obraz rozpolceného Krystalu obklopeného stíny, ji hypnotizoval. Vytřeštila hrůzou oči. Tvář se jí v mžiku zkřivila do vyděšené grimasy. Stihla postřehnout, že Tanlad se přikrčil k útoku, ale zarazila ho. „Tanlade, on to skončí. Nechme ho,“ stiskla rty.

Čert pohlédl na sestru se zmateným výrazem. „Zešílelas?!“ vyhrkl vztekle. „Snad se ho nebojíš? Zarazím mu čepel hluboko do krku. Mému ostří náleží jeho špinavá krev!“

„Ne. To není strach,“ pohotově odvětila Maves napůl sama k sobě. Položila bratrovi ruku na rameno. „Jen opatrnost.“

„Pche! Nemá nárok na takový konec. Nezaslouží si ho!“ rozkřikl se a ostří šavle prudce namířil na skrčeného Ghana. „Copak jsi zapomněla, co nám udělal? Co provedl Kabanu?! Jsme teď démoni. Je naší povinností ho ztrestat. Roztahat mu vnitřnosti po skalách ve jménu Krystalu.“

Ghan přemýšlel, zda Tanladovi dopřeje tu radost, nebo ho předběhne a použije Belvorovu skrytou čepel. Nebyl si teď jistý, jestli by nebylo lepší zemřít v nerovném boji. V obou koncích viděl jisté zadostiučinění a smysl. Co ale Ghanovi smysl nedávalo, bylo teplo v místě, kde tiskl rukojeť biče k hrudi. Pramínky krve mu začaly stékat na břicho, přestože čepel zůstávala stále uvnitř.

S překvapením odtáhl bič a nechápavě roztíral čerstvou krev z mateřského znamení na prsou. Ta ovšem dál stékala. Zaťatou pěstí bušil do rudé hrudi. S viditelným úsilím se pokoušel pochopit, jak je to možné. Rukama nabíral ledovou vodu z řeky jako nějaký pomatenec. Voda ho bodala s tak mrazivou silou, že ji přes svaly pociťovaly i jeho kosti. Věděl, že to není možné, ale odpřisáhl by, že se mu skrz kostru probodává armáda jehel. Zatímco si celý mokrý smýval červeň z hrudi, soustředil se na jedinou věc, kterou potřeboval vědět. Už ovšem začínal tušit, ze kterého znamení pramení.

„Sleduj, Maves, ještě tomu bláznovi prokážu milost.“ Tanlad se kopyty zapřel o zem a připravil šavli k smrtícímu úderu. Věděl, že stačí tři dlouhé skoky, aby rozsekl Ghana vedví.

„NE!“ vykřikla hrůzou čertice. „Stůj, Tanlade!“

„Přestaň! Co to do tebe vjelo?“

„Mám ten výjev, Tanlade,“ odvětila Maves trpce.

Čert se zastavil a narovnal. Vzteky bez sebe ji probodl očima. „O čem to mluvíš?“

„Mám výjev smrti, Tanlade.“

Démon hvízdl s pohrdavým překvapením.

„Znám všechny výjevy na tvém těle, sestřičko. Nemáš nic.“

„Na mém levém rameni,“ pomalu odvětila. „Copak nevidíš Krystal na jeho zádech? Můj je stejný, jen s tělem mrtvého démona. Vzpomeň si,“ upozornila jej s horečnatou naléhavostí a přistoupila k bratrovi. „Zemřu tady, Tanlade.“

„Nesmysl, sestřičko. To nic neznamená. Jediná mrtvola v tomhle kaňonu je Ghan.“ Tanlad však zaváhal. Vybavoval si teď výjev ze sestřina levého ramene do nejmenších podrobností: černý roztříštěný Krystal, symbol, jehož předlohu démoni střeží před světem, jak se vznáší nad bezvládným tělem v démonické zbroji. Výjev, který symbolizoval, jak démon padne ve jménu Krystalu. Aspoň si to vždy oba mysleli. Jenže myslet a vědět jsou různé věci. Nikdo nemohl s jistotou znát význam výjevů nebo cestu, která k nim vede.

„Nech nás tady,“ přikázal Tanlad hlasem nedovolujícím další námitky.

Starostlivě pohlédla na bratra. Vyměnili si spolu souhlasný pohled a Maves nakonec ustoupila bratrově touze po krvi. Několika skoky se vrátila na okraj kaňonu, aby z bezpečné vzdálenosti hleděla dolů. V koutku mysli měla stále obavu, ale chvěla se vzrušením z toho, až uvidí Ghana umírat.

„Chcípni,“ pronesla chladně.

Krvácení ustalo. Ghan celý mokrý klečel a klepal se zimou. Poprvé v životě jeho mateřské znamení krvácelo a bolest hrudi pomalu odeznívala. Jeho jemné kontury zobrazovaly ženského anděla, jehož křídla byla protkána kořeny s obřími trny.

„Ty,“ oslovil ho Tanlad, „tohle ti vypadlo cestou, když jsi zbaběle utíkal.“ S důrazem na dvě poslední slova čert vytáhl z rukávu přívěsek na řetízku. „Ten ti nechala tvoje zbabělá matka na památku, že jo? Takovou cetku.“

Ghan se konečně otočil, aby se Tanladovi podíval do očí. Tělo měl odhalené a nechráněné, šance na ústup žádné, pokud se ovšem nechtěl zbaběle ponořit do proudu řeky. Sevřel drkotající zuby. Rozhodl se přistoupit na Tanladovu trapnou hru.

„Tanlade, o mé matce nemáš právo mluvit,“ procedil mezi rty.

„Musíš přece tušit, že to byla sukuba kurvící se s nějakou podřadnou havětí. Zaplatil jí tvůj tatík tímhle?“ Čert si s předstíraným zaujetím prohlížel přívěsek hada požírajícího vlastní ocas, zatímco se Ghan opatrným krokem blížil k Lisandře. „Nebo myslíš, že mu dala za hrst houbové kaše?“

„Vrať mi ho,“ řekl Ghan ostře, nespouštěje zrak z čepele. Ještě pár kroků, než se mu pokusí bláhově postavit. Věděl, že nemá proti démonovi ve zbroji téměř žádnou šanci, i když znal Tanladovy pohyby a všechny jeho finty. Nesměl udělat chybu, potřeboval se dostat k Lisandře.

„Hm, vsadím se, že ta sukuba stoprocentně netušila, který z kunčaftů tě udělal,“ pronesl pobaveně čert.

„Sklapni!“ neudržel už Ghan vztek, který přemohl opatrnost.

Kopyta najednou hlasitě zaklapala. Démon zaútočil.

Ghan se s nataženou pravačkou převalil okolo Lisandry za nízký kámen. V poslední chvíli se vyhnul šavli mířící přímo na jeho hlavu a svalil se vzad. Rychle se postavil a sklonil se.

Ostří prořízlo prázdný vzduch.

Uskočil. Pár rychlých kroků stačilo, aby se dostal dál. Ihned rozvinul bič. Nestihl ani pořádně zamířit, když švihl Lisandrou po Tanladově helmici. Minul.

„Co s těmi bičíky uděláš?“ pronesl démon s úsměvem. Nečekal však na odpověď a výpadem se vrhl kupředu.

Kdyby to Ghan nečekal, bleskový Tanladův skok spolu s obloukem, který opsala jeho šavle, by se mu staly osudným. Stáhl se, pravou nohu postavil blízko k levé a špička šavle minula jeho hruď o pouhý palec. Získal tím příležitost k protiútoku. Nečekal však švihnutí čertova ocasu, který se objevil nečekaně z druhé strany a ostrými břity, jež měl Tanlad vbité do oháňky, mu prořízl kůži těsně nad víčkem. Z obočí se mu vyvalil potok čerstvé krve, který ho napůl oslepil.

Zoufale se pokoušel levé oko udržet otevřené, ale marně. Přestal si nalhávat, že má šanci. Otočil se na patě a veškerou sílu sebral k jediné věci, která mu zbývala. Napůl slepý se rozhodl pro ústup.

„Neutíkej!“ vyrazil za ním s pobaveným pokřikem Tanlad. Naháněl Ghana výše do kaňonu. Nedovoloval oběti přiblížit se k řece. Občas rychlými skoky přiskočil na opačnou stranu ke skále, aby Ghanovi dal naději, že se mu podaří skočit do té ledové vody a zmizet v proudu.

Blížili se k začátku kaňonu, kterým řeka Kréva protékala. Temná ústa ve skále chrlila vodu a stříbrná pěna peřejí hlasitě šuměla. Ghan slyšel její vábivý zvuk, ale kdykoli se pokusil přiblížit, klapot silných kopyt mu zatarasil cestu. Naháněn ustupoval jako zvíře do kouta, dokud neskončil v úzké průrvě, odkud nebylo úniku.

Předloktím si otřel krůpěje krve z tváře. Vdechl studený vzduch. Slyšel, jak se pomalý klapot kopyt za jeho zády přibližuje. Otočil se a naposledy se rozhodl rozvinout oba biče.

„Nějaké poslední přání?“ zazněla otázka předcházející smích. Tanlad pozvedl ruku s přívěskem a hodil mu jej k nohám.

„Budiž,“ odpověděl Ghan a prudce práskl bičem po kopytech, jediné nechráněné části jeho těla.

Rychlost Tanladovy reakce byla blesková. Pouze nedbale povyskočil, aby se vyhnul ráně.

Ghan věděl, že nemá nejmenší šanci. Poraženě vydechl.

„Zab ho! Doraz ho!“ připomněla se nadšenými výkřiky nad jejich hlavami Maves. Sledovala seshora triumfální postup svého bratra. „Ať trpí ve jménu Kabanu! Ať škemrá o život! Cesta krve bude naše!“ Maves svou zběsilou radost doprovodila kopáním do kamenů na úbočí. Následná sprcha padajících balvanů a ledu se začala tříštit nebezpečně blízko od nich.

Kopala silnými kopyty jako smyslů zbavená, až zaznělo silné zapraskání a jeden obří kus kamene povolil přímo nad Ghanem. Pak pár metrů nad zemí prořízlo vzduch silné prasknutí bičů. Obě zbraně zasáhly padající kus skály zároveň; obří padající kámen rozsekly vedví, než dopadl.

Maves se zarazila. Strnula. Vyděšeně zírala dolů na bezvládné bratrovo tělo, které zasáhl kus kamene do hrudního plátu. Tanlad zůstal nehybně ležet. Uvědomila si, jak se zmýlila. Šokovaně sledovala, jak Ghan zvedá hlavu směrem k ní, a chytila se za rameno, které právě vydalo svědectví. Poté jí bratrův vrah zmizel v řece.

Po minutě zmítání se v proudu řeky vynořila Ghanova ruka nad hladinou. Hned za ní následovala jeho hlava a spásný nádech. V další vteřině opět zmizel pod stříbrně se lesknoucí hladinou. Kdykoli to šlo, zoufale zalapal po dechu. Raději měl nechat Maves, aby ho dorazila, než se utopit. Ale stále to byla přívětivější smrt nežli zemřít ostřím Tanlada Tormena. Na okamžik se opět vynořil. Ústy naplno nabral chladný vzduch, aby byl znovu neúprosně stažen proudem. Snaha zadržet vzduch v plicích se zdála být tak marná, že když ho síla vody přemohla, začal se smiřovat s osudem. Nečekal, že Kréva bude tak silná. Marně mával rukama a kůži mu probodávaly jehlice všudypřítomné ledové vody.

Čím usilovněji se vzpíral, tím více ho řeka okrádala o sílu. Nevěděl, že kdyby se nechal unášet proudem, nemusel by o život tolik bojovat, ale on kopal, máchal rukama, marně se z posledních zbylých sil bránil řece.

V tu ránu se Ghanova levá noha vší silou střetla s kamenem pod hladinou, divže jeho holenní kost nepraskla. Bolestí otevřel ústa, aby zařval, avšak voda rázně uťala jeho výkřik. Pohled mu zastřel závoj tmy.

***

Kam až sahal svět a paměť stařeny, bylo zvykem, že během úplňku ve Východním Aberheimu, kdysi známém jako Bohenwar, lidé zůstávali zavření v bezpečí svých domovů. Ve vesnicích, které nechránily hradby, nebylo nikterak zvláštní během takových nocí na okenice věšet svazky sušených kopřiv nebo rozmarýnu nebo před prahy domů sypat sůl. Po západu slunce lidé povečeřeli, spolu s dětmi se pomodlili k bohyni Perubíně a uložili caparty ke spánku. Kdo mohl, ožral se pak do němoty s vírou, že se ráno probudí živ a zdráv. Ne však stará Lota.

Malé dřevěné obydlí bylinkářky stálo na louce na samém okraji vísky Kolčavy. Na záda navlékla prázdnou nůši, palcem zkontrolovala ostrost srpu, zabouchla dveře svého skromného domečku, aby následně nenápadně vyšla skrz zahrádku k lesu. Měla namířeno sbírat svatou trojici bylin – bedrník zvaný anýz, fenykl a čarovný pelyněk – k vyhánění zlých duchů. Především šlo ale o byliny k výrobě Lotina oblíbeného absintu.

Necelou hodinu stařenka pomalu kráčela po lesní stezce, než se před prastarým dubem ohlédla. Nečekala, že by zahlédla živáčka, ale zvyk ji nabádal před odbočením si hlídat své tajné cestičky. Sestupovala po svahu, znalá všech výmolů i kořenů, dokud se neocitla na mýtině u řeky Krévy, kterou znala pod jménem Tereba. Vytáhla srp a zkušeně zamířila za lékořicovou vůní květů bedrníku.

„Kvítek ke kvítku, kořen ke kořínku,“ prozpěvovala si jemným hlasem, když plnila nůši bylinami. Milovala vůni květů, která se vznášela samotou nočního lesa. „Lístek k lístečku, jasněji sviť měsíčku.“

Zatímco si bezstarostně pobrukovala, tichý šelest netopýřích křídel, cvrkot cvrčků, kvákání žab i houkání sov se postupně vytrácely. Nebe nenápadně zahalovala mračna a od již bílých vrcholků hor začal vát silný vítr, jako kdyby se měla přihnat nepopsatelná hrůza. Lota věděla, že taková náhlá proměna lesa během úplňku, kdy měsíc připomíná tvarohový koláč, nevěstí nic dobrého. Rozhlížela se a naslouchala větru. Všude znělo praskání lámajících se větví, šepot trávy a stařenka cosi ucítila ve vzduchu. Byla to silná vůně kapradí. Jakmile si to uvědomila, kvapně se přikrčila.

„Héj!“ ozvalo se znenadání směrem od lesa. Skrčená Lota se rychle přesunula do vysokého porostu pelyňku. Vítr ještě zesílil.

„Héj! Pomozte mi, prosím!“

Nikdo v těchto končinách nekřičí uprostřed noci – alespoň žádný člověk, přemítala. Prodírala se mýtinou stále blíž ke břehu Tereby, z dosahu lesa.

„Pošahaný hejkal,“ zaklela tiše. „Si myslí, že mu stará Lota skočí na tu ohranou písničku?“ Rozhlédla se. Hledala nejlepší cestu, jak by mohla uniknout.

„Héj!“ vrátilo se ozvěnou volání z druhé strany Tereby. Trhla sebou při pomyšlení, že by ti hejkalové mohli být dva, a přitom ji zaujalo cosi uprostřed řeky.

Bezvládné tělo tam leželo zachyceno o kámen. Nehýbalo se. To může být její spása, napadlo ji. Z nůše začala opatrně vytahovat natrhané byliny a cpát si jednu za druhou do výstřihu, rukávů, bot i do vlasů, aby skryla svůj pach i sebe.

„Héj! Dobrá duše, slyšíš mě? Héj!“ opakoval hlas naléhavou výzvu.

Lota se zhluboka nadechla. „Jakpak by tě nešlo slyšet?!“ odpověděla na volání hrubým hlasem. „Jsem na kameni v řece, potřebuju taky pomoc!“ Hned poté se hbitě začala přesouvat směrem po proudu. Dávala pozor, aby nesklouzla ze břehu, soustředěně oddychovala a doufala, že nějakým zázrakem vyvázne. Pak vítr znenadání utichl. Lota strnula. Se zatajeným dechem naslouchala a v duchu se začala modlit k Perubíně.

Slyšela, jak hejkalovy kroky rychle postupují skrz mýtinu. Byl stále blíž, jen o pár sáhů ji minul a vběhl do vody. Když se domodlila, otevřela oči. Kámen uprostřed Tereby byl najednou prázdný.

Kdo činem zhřeší proti Krystalu,

hrdlem propadne Kabanu.

První zákon Kabanu

Kapitola II

STARÉ ZÁKONY

Hejkal česal parožím nízké větve stromů. Jeho silné tělo bylo mezi starou kůrou prorostlé mechem akapradím. Spokojen snočním lovem kráčel tmou. Kořist se nebránila. Hejkal vycítil, že ač nejevila známky vědomí, byla stále naživu. Úlovek to vskutku byl statný amladý, jak spokojeně usoudil. Ruce inohy měl odpohledu plné dobrého masa.

Dobrý lov, pomyslel si. Mířil domů donejhustší části lesa. Měl čerstvé jídlo pro synka, který ho vdoupěti jistě už čekal hladový. Nebude to už dlouho trvat avezme ho při dalším úplňku sebou, ať se učí, říkal si. Při té představě se mu radostí roztřásl porost nazádech.

Minul ztrouchnivělý rozcestník snázvem vísky Veletrusy, kde vešel nazarostlou starou cestu, okteré již vhloubi zdejších hvozdů téměř nikdo nevěděl. Na přibližně deseti chatrčích naplněných hnilobou, které ji lemovaly, byl znát zub času. Stály tam vtichosti porostlé kapradím, dveře dokořán, ado některých dírami ve střeše silně zatékalo. Stěny vevlhkém prostředí pokrývaly výtrusy hub, neboť starý hejkal dbal nasvé zásoby surputností nadšeného zahradníka.

Hned po lovu azahradničení se pro hejkala stalo vaření vášnivým koníčkem ana své kulinářské umění byl náležitě pyšný. Houby představovaly skvělou pochoutku, ovšem pro jeho synka bylo nutné zajišťovat různorodou stravu. Muchomůrky, čepičatky, závojenky adalší dary lesa mohly nakonec dobře posloužit jako chutná příloha klidskému masu.

Stanul před velkými dveřmi svatyně se zvonicí na konci cesty, ztěžka je otevřel avešel dovnitř.

Noční světlo přes zatlučené okenice velmi slabě osvětlovalo dlouhé trámy. Nosné sloupy byly pokryté slzami zaschlého vosku na starých svícnech. Vřadách pěti lavic po levé ipravé straně porůznu seděla ohlodaná lidská těla jako kající se asketové – ruce však neměli spjaté kmodlitbě, ale zlámané azvětších kostí jim byl vysán morek.

Jakmile hejkal odložil Ghana do prázdné lavice před oltářem, mezi ztrouchnivělými trámy vpodlaze pohotově vyrašily drobné kořínky. Obtahovaly se Ghanovi po kůži vzhůru, nohy aruce poutaly kdlouhé lavici, dokud ho pevně neobjaly. Stvoření přešlo koltáři, na němž spal mírumilovně vklubíčku drobný hejkal. Láskyplnýma černýma očima ukrytýma zamaskou ze srnčí lebky si prohlížel, jak synek roztomile chrápe.

Stále měl chvíli nasbírat čerstvé houby, než se drobeček probudí. Opustil proto prostor svatyně, aby se ponořil do temných koutů opuštěné vesnice.

Mezitím čas plynul aGhan se vznášel ve snu. Snažil se uchopit napřaženou ruku, která se kněmu natahovala. Ocitl se na velkém kamenném podstavci, kolem kterého hořely vnekonečné spirále plameny svíček. Spirála se zužovala. Jedna svíčka za druhou nadGhanovým tělem mizela aztemnoty kněmu doléhal konejšivý ženský hlas: „Neboj se, jsem tady.“

„Kdo je tam?“

„Já tě vidím. Již brzy se potkáme…“

„Kdo jsi?“ zeptal se tiše.

„Věci se změnily, Ghane. Než se setkáme… on zesílí… brzy…“ utichl hlas.

„Kdo jsi?“ zopakoval otázku.

„Smrt.“

Cítil se obnažený anajednou si uvědomil, že je nahý. Tělo měl úplně bílé, nikde ani vidu po mateřském znamení. Svaly se podGhanovou kůží začaly roztékat. Pokusil se pohnout nohama, ale necítil je. Roztékal se jako vosková figurína. Vpanice chtěl křičet – roztékající se zuby ajazyk mu však uvízly vkrku. Někdo nebo něco se nad ním sklonilo, anež stačil pohlédnout té hrůze do očí, procitl.

Probudil se spoutaný před prázdným oltářem. Cítil, jak mu kameny vpeřejích pohmoždily nohy, ale pravděpodobně nic zlomeného neměl. Alespoň jedna dobrá zpráva, pomyslel si. Nadokem mu pulsovala bolest. Pomalu otevřel oči. Rána potřebovala ošetřit, ale viděl, ato bylo nejdůležitější. Již byl zpátky při vědomí, avšak inadále se nedokázal pohnout. Živý sen se proměnil do děsivé reality.

„Kde to jsem? Haló, je tu někdo?“ vyhrkl zoufale abezvýsledně se snažil vyprostit zkořenů. Upasu měl jen jeden svůj bič, druhý musel ztratit. Spoutanou rukou na něj nedokázal dosáhnout amezi prsty ucítil omotaný řetízek spřívěskem.

„Je tady někdo?!“ zakřičel ještě jednou. Pak zmlkl. Spatřil totiž scénu nad oltářem. Shrůzou vzhlédl na kořeny upoutané tělo dívky připomínající mu jeho první krvácející znamení. Vznášela se zestropu připomínajíc obrovského orla. Bílou němou tváří hleděla dolů na své břicho, ze kterého visela vyhřezlá střeva, ana kořínky prorostlé lůno.

„To je moje maminka,“ promluvil tichým hláskem malý hejkal. Krčil se ukrytý za oltářem, zpoza kterého zvědavě vystrčil hlavičku sdrobnými srnčími růžky.

Malý hejkal si ho dál prohlížel. Víčka jeho velkých černých očí podivně zamrkala zleva izprava. Přistoupil blíže. „Ahoj, já jsem Lech, kdopak jsi ty?“

„Ahoj,“ snechápavým výrazem automaticky pozdravil Ghan. „Ghan. Jmenuji se Ghan.“

„Ty jsi mluvící kniha? Mám jednu knížku, ale ty máš víc obrázků.“

„Ne, jsem čert. Takové obrázky mají všichni čerti, Lechu.“

Malý hejkal polekaně udělal krok zpátky. Ghanovi se zazdálo, žepostava visící dívky otočila hlavou. „Táta říká, že čerti mají obrovské rohy. Taky mají kopyta ažerou děti. Mám tady jejich obrázky vknížce, ale ty nejsi čert!“

„Máš pravdu, nejsem úplný čert,“ povzdechl si Ghan. „Spíš půlčert, ale čerti děti nejedí. Alespoň ne ti, které znám,“ rychle dodal.

„Vyrostl jsem mezi nimi. Někdy zapomínám, že…“ nadechl se adopověděl, „… jsem jiný.“

„Budeme kamarádi.“

„Nech mě, pusť mě!“

„Řekl jsem ticho.“

***