Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Marko Kloos v nakladatelství

PRVNÍ LINIE

Smlouva na život

Evakuace

Blokáda

Dezerce

Ohnivá pole

Protiúder

Bojové rozkazy

Poslední hlídka

Copyright © 2022 Marko Kloos

All rights reserved.

Translation © Jakub Mařík

Cover © Chris McGrath

ISBN epub 978-80-7594-566-2

ISBN mobi 978-80-7594-567-9

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Všem, kdo se dobrovolně vydávají na temná místa, aby nás ochránili před monstry.

KAPITOLA 1

PRVNÍ SVĚTLO

Než jsme sem přiletěli, myslel jsem si, že temnotu znám, ale mýlil jsem se.

Nacházíme se hluboko v prázdnotě mezi hvězdami, jsme tak daleko, že světlo nejbližšího slunce k nám zahájilo cestu dřív, než jsem se narodil. Vybavení Blackfly je prvotřídní, nízkosvětelná optika dokáže vzdálené hvězdné světlo zesílit půlmilionkrát, ale když se dívám přes hledí přilby, stále mám pocit, že se snažím projít černočernou budovou a jediným zdrojem světla je elektroluminiscenční displej mých hodinek. Průzkumné lety v Blackfly provádíme už dva týdny, a kdykoliv se vracím na SAKL Washington, pohled na lodní světla vynořující se z temnoty je pro mě téměř náboženský zážitek. Jenže mateřská loď tu není, pluje prázdnotou milion kilometrů za námi, a to jsme průzkumný let, na který nás vyslali, teprve zahájili.

„Majore Graysone, za deset minut dosáhneme poslední navigační značky,“ informuje mě pilotka. Zvednu hledí přilby a podívám se doleva uličkou ke kokpitu. Bojová světla uvnitř lodě svítí rudě, aby nám nerozhodila noční vidění, i když pouhým okem bych venku nic nerozeznal. Stejně bych se po lodi dokázal pohybovat i se zavázanýma očima.

„Rozumím. Jaké jsou nejnovější informace o našem příteli?“ zeptám se.

„Je padesát tisíc kilometrů od našeho pravoboku a stále drží stejný kurz. Nic nenaznačuje, že by o nás věděl.“

„Jsme jen malý kousek vesmírného odpadu,“ řeknu. „Vůbec si nás nevšímejte, pane Dlouháne.“

Na opačné straně nákladního prostoru seržantka Millsová zaměří senzorovou obrazovku přibližným směrem, který udala pilotka. Její soustředěný výraz snadno rozeznám i v šeru.

„Tady je,“ řekne po chvíli. „Ty bílé se hledají snadno.“

„Relativně snadno,“ opravím ji. „Bez Superkoulí bychom pořád letěli naslepo.“

Posledních pár týdnů výsadkové lodě z Washingtonu osévají okolí bludné planety stovkami Superkoulí, nových experimentálních optických sond. Vytrvale budujeme síť optických nástražných drátů, které by Dlouháni neměli být schopní detekovat. Superkoule si pamatují, jak by mělo vypadat jejich okolí, a když semenná loď Dlouhánů proletí kolem jiné sondy nebo krátce zastíní vzdálenou hvězdu, sondy si toho všimnou a světelnými signály kratšími než milisekunda informaci pošlou zbytku sítě.

Vstanu ze sedadla, přejdu přepravní prostor, posadím se vedle Millsové a podívám se na její senzorovou obrazovku. Millsová patří k mým bojovým koordinátorům, je součástí třetího družstva a tohle je její první bojové nasazení, co dokončila rozšířený výcvik. Společně jsme absolvovali tři mise a teprve v polovině druhé přestala každou větu zakončovat „pane“. Je jí třiadvacet, ale vypadá mladší a já si vedle ní připadám neskutečně staře, přestože mi do čtyřicítky chybí ještě půl dekády.

„Pomáhá, když víte, kam máte namířit,“ podotkne. „Jen se na ni podívejte, jak se tam šine.“

Podívám se na obrysy semenné lodi, která zabírá téměř celou senzorovou obrazovku. Nový typ plavidla, který jsme poprvé zahlédli před pár týdny, ve skutečnosti není bílý, podle spektrografie se na něm mísí různé odstíny šedi. V porovnání se semennými loděmi, které zatím známe, by klidně mohlo být natřeno zářivou oranžovou. Nejenže trup světlo vzdálených hvězd odráží, místo aby ho pohlcoval, ukazuje se i v infračerveném spektru, což jeho zaměření a sledování tisícinásobně usnadňuje.

„Sedmnáct set metrů,“ přečtu údaj, který mi počítač nabízí ve spodní části obrazovky. „Je malá. Ty, které jsme doposud vídali, byly dvakrát tak velké.“

„Možná mají různé lodní třídy stejně jako my,“ navrhne Millsová.

„Dlouhánská fregata,“ řeknu a ona se tiše uchechtne. Semenná loď na obrazovce je téměř třikrát delší než Washington a pravděpodobně má i dvojnásobnou masu. Přemýšlet o ní jako o menší lodi zavání černým humorem.

„Viděl jste někdy některou z nich zblízka?“ zeptá se Millsová. Poznal jsem, že „pane“ na konci musela spolknout, ale už to pro ni nebylo tak těžké.

„Víc než jednou,“ odpovím. „Když jsme se ve dvanáctém roce vraceli s Indy, vyskočili jsme z Alcubierrova uzlu u jedné tak blízko, že jsme museli provést úhybný manévr. Stačilo by vystrčit ruku z přechodové komory, abyste se jí dotkla.“

„O té misi jsem četla, když jsem byla na technické škole. Věděla jsem, že s nimi byl bojový koordinátor, ale netušila jsem, že jste to byl vy.“

„Já jen seděl na střídačce,“ řeknu. „Hlavními hráči byli plukovník Campbell a jeho posádka.“

„Všichni na té lodi odvedli zatraceně dobrou práci.“ Přestane se věnovat obrazovce a podívá se na mě. „Nesnažím se vám podkuřovat, pane. Jen cituji historické knihy.“

„Tehdy mi to tak nepřipadalo. A někteří udělali víc než ostatní.“ Někteří z nás zůstali naživu, pomyslím si. Ta vzpomínka mne zasáhne silněji, než bych po tak dlouhé době čekal. Tehdy jsme si byli jistí, že svět skončí. Pak si vzpomenu, že když jsme s Dlouhány na Zemi bojovali poprvé, mladé seržantce bylo patnáct, a raději si ty myšlenky nechám pro sebe.

Na obrazovce před štábní seržantkou Millsovou naše mimozemská „nemesis“ pokračuje ve svém pomalém letu od bludné planety a měsíců, které máme prozkoumat. Co jsme dorazili do této zvláštní nepřátelské soustavy, zkoumáme ji a mapujeme, s každou misí do temnoty vnášíme trochu víc světla. Planetu obíhají čtyři měsíce, každý z nich je větší než Země a vypadá to, že se od sebe navzájem výrazně liší. Dnes si jeden z nich prohlédneme z větší blízkosti. Podle průzkumných sond ho pokrývá led, což by vyřešilo jeden z našich nejpalčivějších problémů – omezenou zásobu vody, která se každým dnem ztenčuje. Ale než budeme moct na povrch poslat ženisty, aby tam postavili těžební základnu, musíme se ujistit, že to místo není pod nepřátelskou správou.

Čísla na obrazovce ukazují vzdálenost od Dlouhána. Jsem rád, že rychle rostou, jak se od nás semenná loď vzdaluje – šedesát, sedmdesát, osmdesát tisíc metrů. Na takovou blízkost dlouhánských lodí si nikdy nezvyknu, i když plavidla v této soustavě o naše malé výsadkové lodě neprojevují sebemenší zájem. Takhle se asi musíte cítit, když se potápíte se žraloky, jenže já nemám žádnou ochrannou klec a žraloci jsou dva kilometry dlouzí.

„Sedm minut do poslední navigační značky,“ ohlásím seržantce Millsové. „Zahřejte ptáčky a naposledy zkontrolujte hardware.“

„Rozumím,“ potvrdí Millsová. Přepne obrazovku na stránku se správou munice. Naše Blackfly má šest nosičů – dva pod každým křídlem a dva na břiše. Na každém z nich je zavěšen seismický dron připomínající raketu, nový příspěvek od vývojářského oddělení flotily. Ve Sluneční soustavě je otestovali ve všech možných prostředích, ale dnes je poprvé použijeme v terénu.

Sleduji, jak ověřuje stav pohonných systémů, naváděcích modulů a senzorů. Všechno je v zelené. Na cestu jsme s sebou vzali spoustu experimentální techniky a nové hračky z vývojářského oddělení zatím fungují bezchybně. Jen Superkoule by se daly vyvažovat zlatem. Jsme v neznámém prostředí, operujeme v podmínkách, které nikdo nezažil ani nečekal, ale naše technologie nám umožnila se přizpůsobit.

„Pokud to vyjde, budeme se moct zase sprchovat tak dlouho, jak budeme chtít,“ poznamenám.

Millsová teskně zamručí. „Už se nemůžu dočkat. Musím smrdět jak odpadní jednotka.“

„To my všichni, Millsová, ale je to stejné jako s jezením česneku. Když smrdí všichni, nesmrdí nikdo.“

„Jen si to představte. Mýdlo a šampon. Patnáct až dvacet minut pod horkou tekoucí vodou.“

„Jsem ženatý muž. Nic tak nepřístojného si představovat nebudu,“ odvětím.

Millsová se zasměje a potřese hlavou.

„Právě teď je to jen sen. Potrvá týdny, než z toho měsíce dostaneme první vodu.“ Dokončí kontrolu a podívá se na mě. „Vaše žena je pilot, že ano?“

Přikývnu. „Pilotuje Dragonfly. Je velitelkou letky ATS třináct na Ottawě.“

„Armádní manželství,“ řekne Millsová. „Nemám odvahu to ani zkoušet. Mám pocit, že by jeden z nás byl neustále na misi.“

„Není to vždy jednoduché,“ připustím, „ale funguje nám to. Nutí vás to přemýšlet, jak nejlépe strávit společný čas.“

„To asi dává smysl. Můj přítel je civilista. Jeho nikam nepošlou, když já dostanu opušťák. V mém životě jsou však věci, kterým nerozumí a nemá cenu mu je vysvětlovat.“

„Chápu, jak to myslíte.“

Za normálních okolností bych svůj manželský život s podřízenou nižší důstojnicí neprobíral a ona by se na něj neptala. Ale tohle nejsou normální okolnosti. Když odezněl počáteční šok, tradiční hranice vojenské hierarchie se posunuly a posádka začala být víc rovnostářská a méně formální. Zdálo se, jako by se každý chtěl podělit o detaily ze svého rodinného života, aby tím udržel naživu naději, aby se ujistil, že je stále spojený se zbytkem lidstva, přestože nás od něj odděluje nepředstavitelný příkop prostoru a času. Halleyová je devět tisíc světelných let daleko, ale stále je to má manželka a na tom se nic nezmění, i kdyby ta vzdálenost mezi námi měla trvat věčně.

„Startovní okno za pět minut,“ upozorní nás pilotka.

„Startovní okno za pět minut, rozumím,“ potvrdím. „Něco dalšího kromě Dlouhána vedle nás?“

„Negativní,“ odpoví. „Všude je tu tma a ticho.“

„A tak to máme rádi.“ Vrátím se na své sedadlo, abych se připoutal před zážehem, který nás po vypuštění dronů dostane na orbitu. Naším úkolem je obletět měsíc a zblízka si prohlédnout jeho povrch, zatímco drony na zemi budou sbírat senzorová data. Měsíc už je tak blízko, že zaplňuje většinu obrazovky s daty dorzálních senzorů. Je nejasnějším objektem v soustavě, protože ho pokrývá led, byť tu není žádné slunce, které by ho osvětlilo, a svit vzdálených hvězd sotva stačí, aby se měsíc vyloupl z temnoty hlubokého vesmíru.

„Jsme připraveni vypustit všech šest ptáčků,“ ohlásí seržantka Millsová. „Všechny systémy jsou zelené, zaměřovací programy jsou aktivní.“

„Zatím to jde dobře,“ prohodím. „Bylo by vážně na prd, kdybychom se táhli až sem, jen abychom vypustili mrtvé drony.“

„Tři dny sem a tři dny zpátky. Než by připravili vybavení na další misi, přišli bychom o další týden a půl, možná i o dva.“

„Tak doufejme, že drony budou fungovat tak, jak tvrdí technici. Dva promarněné týdny si nemůžeme dovolit.“

Sklopím hledí přilby a přepnu do DZSS módu, abych si prohlédl okolí, aniž by mi v rozhledu bránily přepážky a plátování trupu. Distribuovaný zobrazovací senzorový systém kombinuje záběry ze všech kamer a senzorů na trupu a spojuje je do jednolitého panoramatického výhledu na naše okolí. Před námi se tyčí ledový měsíc. Vypadá hrozivě, chladně a nepřátelsky. Když se na něj dívám bez filtrů na senzorové obrazovce, cítím v zádech mrazení pravěkého strachu, který se rodí v nějaké prastaré části mého mozku. Vypnu DZSS mód a zvednu hledí. Při pohledu na trup přede mnou se znepokojivý pocit vytratí. Naše mozky nám umožnily cestovat mezi hvězdami, ale naše instinkty na nás stále naléhají, abychom zalezli do díry pokaždé, když nám hrozí nebezpečí. DZSS je skvělý nástroj, když si chcete udělat přehled o situaci, zatímco sedíte v obrněném vozidle na zemi. Jakmile ho však použijete ve vesmíru, je to zneklidňující zážitek, jenž vám důrazně připomene, jak jsou lidé na pozadí věčnosti titěrní.

„Mohu mít dotaz, pane?“ zeptá se Millsová.

„Jistě. Co vás zajímá?“

„Jste velícím důstojníkem speciálního taktického týmu. Máte stáj plnou zkušených majorů a seržantů, které můžete posílat na průzkumné lety. Jen v sekci bojových koordinátorů máme čtyři družstva. Proč tedy na mise létáte vy? Pokud tedy nevadí, že se na to ptám.“

„Nejsem ten typ, který sedí v kanceláři a celý den kliká na ikony na obrazovce,“ odpovím. „Brzy by mi z toho hrabalo. A taky bych po týmu nechtěl věci, které nejsem ochotný udělat já sám. Asi jsem byl příliš dlouho poddůstojníkem.“

„To chápu,“ řekne Millsová. „Jen je to u důstojníka neobvyklé, nic víc.“

„Jako že si majoři nikdy nešpiní ruce?“ popíchnu ji.

„To jsem neřekla,“ brání se a já v jejím hlase slyším úsměv.

„Startovní okno za třicet sekund,“ upozorní nás z kokpitu pilotka.

„Startovní okno za tři nula, rozumím,“ potvrdím. „Připraveni na vypuštění, vše je v zelené.“

Ze zvyku a kvůli paranoii znovu zkontroluji pozici semenné lodě, přestože vím, že Millsová a pilotka její kurz sledují také. Na chyby a ledabylost tu není místo, jsme na místě, které teprve začínáme chápat, a smrt může číhat za každým rohem, kam se chystáme zatočit. Dlouhán udržuje kurz i rychlost, vytrvale se za námi ztrácí v temnotě.

„Deset sekund do vypuštění,“ hlásí Millsová. Znovu mluví formálně, soustředí se na obrazovku ovládání a její prsty tančí po dotykových plochách. Když dosáhneme cílové pozice, zabzučí alarm.

„Zahajuji vypouštěcí sekvenci,“ oznámí přes interkom Millsová. „Vypouštím jedničku.“

Loď se lehce zachvěje, když se první průzkumný dron oddělí od pylonu pod křídlem a vyletí vstříc temnému ledovému měsíci. Tryskový pohon dronu se zažehne jen na pár sekund, než znovu zhasne, poskytne dronu pouze takové zrychlení, aby dosáhl rychlosti potřebné ke vstupu na orbitu.

„Jednička je venku a míří k orbitálnímu vstupnímu bodu. Připravuji dvojku. Tři… dva… jedna… Dvojka vypuštěna.“

Druhý dron se oddělí od pylonu na druhé straně lodě a letí do temnoty, aby se přidal ke svému předchůdci. Millsová zbytek dronů vypustí v desetisekundových intervalech, aby je od sebe rozptýlila. Po cestě sem jsme měli čas na desítky simulovaných startů, a pokud je Millsová nervózní, že došlo na skutečnou akci, nedává to na sobě znát. O minutu později jsou externí nosiče zbraní naší výsadkové lodě prázdné a půl tuctu malých autonomních vesmírných plavidel se žene k povrchu ledového měsíce.

„Všichni ptáčci drží kurz,“ oznámí Millsová, opře se a pomalu vydechne. „Teď ta problematická část.“

Drony dosáhnou šesti různých orbitálních vstupních bodů, kde se přetočí krátkým zážehem laterárních trysek, aby s minimální termální signaturou zpomalily svůj sestup. Jsou naprogramované, aby v několikakilometrových rozestupech přistály v šestiúhelníkové formaci, která jim umožní rychlé a přesné zaměření seismické aktivity, ať už jde o geologické procesy nebo pohyby Dlouhánů, pokud by se skrývali někde v podzemí. Bylo by to poprvé, co bychom na ně narazili na planetě nebo měsíci bez atmosféry, ale posledních pár týdnů bylo různých poprvé plných, a my neponecháváme nic náhodě.

„Vstupní orbitální zážeh za třicet sekund,“ upozorní pilotka.

Znovu překontroluji své bezpečnostní pásy a zapojím hadici, která mě bude v případě dekomprese zásobovat kyslíkem z lodních nádrží. Pokud teď dojde k selhání lodních systémů, asi budeme mrtví dřív, než dorazí záchranáři z Washingtonu, ale i když tím nemůžete nic ovlivnit, bezpečnostní rutiny vás dokáží trochu uklidnit.

Pilotka otočí loď, krátce zažehne trysky, aby nás zpomalila, a navede Blackfly na orbitu. Drony se ženou k povrchu, malý roj zářících teček na infračervených senzorech, téměř neviditelných na pozadí mnohem většího ledového měsíce.

„První ptáček za horizontem“ upozorní Millsová. „A teď druhý. A třetí.“

Sledujeme, jak drony z našeho úhlu pohledu mizí za křivkou obzoru, jsou mnohem blíž k povrchu, než kdy budeme my, pokud se něco hodně nepokazí. Drony dosednou za tři minuty, a pokud přistání zvládnou, během našeho druhého obletu měsíce zachytíme jejich světelné signály.

Zdálky vypadá povrch ledového měsíce hladký jako vaječná skořápka. Když sestoupíme na nízkou orbitu, rozeznám na zemi první nerovnosti, prohlubně kráterů a kilometry dlouhé trhliny. Procestoval jsem celou Sluneční soustavu a náš malý kousek kolonizovaného vesmíru, ale nikdy jsem neviděl planetu nebo měsíc tak cizí a nehostinný jako tahle chladná drsná koule zalitá hlubokou tmou. Jenže pokud tam dole dokážeme bez větších problémů těžit led, vyřeší to naše problémy s vodou, a než tam dolů pošleme naše lidi, musíme se ujistit, že se jeho krusta nehemží Dlouhány. Není to jejich oblíbené prostředí, ale už jsme zjistili, jak hluboko v ledu se dokáží zabydlet.

„Tam dole musí být kurevská zima,“ okomentuje měsíc seržantka Millsová. „Nezávidím ženistům, kteří tam půjdou.“

„Ti si přinesou vlastní teplo,“ odvětím. „Našeho starého dobrého kamaráda pana Fúzi.“

Při rychlém obletu ledového měsíce se jeho temný povrch pod břichem výsadkové lodě míhá rychlostí několika kilometrů za sekundu. Je to nejmenší ze čtyř měsíců, které jsme u bludného plynného obra objevili, ale i tak má v průměru kolem dvou tisíc kilometrů, je jen o trochu menší než Pluto.

Po pár minutách na orbitě se na obrazovce infračervených senzorů objeví jasný záblesk. O deset sekund později se objeví další a pak třetí. Drony jeden po druhém zapínají tryskové motory, aby zpomalily svůj sestup na povrch.

„Čtyři. Pět. A šest,“ počítá Millsová termální signatury. „Máme kladnou odezvu od všech našich ptáčků.“

Zkontroluji hodinky a pak se podívám na časomíru mise na datové obrazovce.

„Přistání za tři minuty. Příjem telemetrie za deset. Snad,“ dodám.

Následujících několik minut je jen zlomkem času, který zabralo dostat se sem, zdánlivě však ubíhají mnohem pomaleji než předchozí hodiny. Po dalším obletu měsíce zjistíme, jestli naše experimentální technologie funguje, jak má, nebo jestli jsme promarnili týden času a spoustu cenného paliva, jen abychom viděli krátký ohňostroj.

Na taktické mapě na konzoli sleduji malou ikonu zastupující naši Blackfly, jak se šine po vytečkované dráze naší orbitální trajektorie, přestože skutečná rychlost je kolem čtyř kilometrů za sekundu. Právě teď jsme nejosamělejší lidé ve vesmíru, miliony kilometrů před naší mateřskou lodí kroužíme kolem temného měsíce, kam nikdy nevkročila lidská noha. Po něčem takovém jsem toužil, když jsem opustil VOČ a vstoupil do armády, než přišli Dlouháni a s nimi všechno to utrpení a smrt, a na okamžik si dovolím žasnout a cítit to nepopiratelné vzrušení, že objevuji něco nového, že jsem na místě, které nebylo na žádné hvězdné mapě, než jsem ho spatřil.

„Ty měsíce potřebují jméno,“ řeknu seržantce Millsové.

„Jsme tu první, tak bychom je alespoň mohli pojmenovat,“ odpoví.

„Hmm, i když oni už jim asi nějaká jména dali. Něco nudného z řecké mytologie. Nebo hůř, jen pár čísel a písmen.“

Podívám se na svou obrazovku, kde mi souhrnná data z lodních senzorů nabízí kompozitní snímek měsíce, počítač se ze všech sil snaží ukázat, jak by vypadal, kdyby se od jeho povrchu odráželo světlo nedalekého slunce. Vypadá pustě jako ledová přikrývka Grónska, není tam jediná známka života. Ledová koule otáčející se ve věčné temnotě si možná nic lepšího než řadu písmen a čísel nezaslouží.

Při třetím obletu zatrylkují naše terminály, jak optické senzory přijmou zprávu. Millsová tiše zavýskne.

„Máme telemetrii,“ oznámí. „Vidím jeden… dva… tři uzly. Počkat, je tu i čtyřka.“ Opře se v sedadle a mocně si oddechne. „Čtyři ze šesti. O jeden víc, než potřebujeme. Vypadá to, že zbylé dva to dolů v jednom kuse nezvládly.“

Drony jsou naprogramované, aby do povrchu měsíce vypálily sondu a poslouchaly vibrace způsobené buď seismickou aktivitou nebo pohybem Dlouhánů. Čím víc senzorů síť má, tím rychlejší a přesnější bude triangulace, ale minimální počet pro funkční síť jsou tři.

„Není to ideální, ale mně to stačí,“ řeknu.

„Přes optiku přijímáme solidní datový tok. Páni, v té tmě fungují vážně dobře. Tři gigabajty za sekundu. Nikdy jsem je neviděla posílat víc jak giga a půl.“

Potrvá pár dalších minut, než se dostaneme blízko k místu, kde drony rozhodily svou síť. Sleduji, jak množství přijímaných dat vytrvale stoupá, dokud rychlost nestoupne na téměř pět gigabajtů za sekundu. LED emitory v dronech odesílají data přes světelné signály, bity a bajty jsou zakódované do pulzů a barevných odstínů střídajících se rychleji, než může lidské oko sledovat. Stále netušíme, jak Dlouháni vycítí elektromagnetické signatury rádiového vysílání, ale víme, že v rámci nám viditelných vlnových délek jsou slepí, a mateřské lodě třídy Avenger a všechny jejich výsadkové lodě byly postaveny, aby používaly přímou optickou komunikaci a využily tak jejich slepoty. Na dlouhánských světech s hustými mračny a vysokou vzdušnou vlhkostí se dá POK využít jen na velmi krátkou vzdálenost, ale ve vesmíru funguje stejně dobře jako rádiové signály a nepřitahuje nežádoucí pozornost.

„Tady jsou,“ poukáže Millsová. „Po miliardách let první světlo na tom šutru.“

Na obrazovce příďové kamery se objeví čtyři neskutečně jasné světelné body a na temném povrchu vytvoří nepravidelný kárový tvar. V naprosté temnotě kolem nás to vypadá, jako by nám shluk světel běžel naproti, pak se mihne pod námi a rychle se vzdaluje jako stopovky z autokanonu. Přepnu obrazovku na záďovou kameru a sleduji, jak se vzdalující se světla navzájem přibližují, až se skoro dotýkají, než zmizí za křivkou měsíčního horizontu.

„No dobře, podíváme se, co teď vidíme.“ Millsová poklepe na obrazovku, po které proudí data z dronové sítě. Já obrátím pozornost k vlastnímu terminálu a nastavím ho stejně jako ona. POK signál náš počítač během jediného přeletu nakrmil stovkami gigabajtů informací, vše od environmentálních dat po 360 stupňový videozáznam z přeživších dronů. V záři výkonných LED světel krajina vypadá jako tvrdé sklo plné nerovností a kazů.

Po miliardách let první světlo na tom šutru, zopakuji si v duchu komentář Millsové, zatímco si tu krajinu prohlížím. LED světla dronů z temnoty vykrajují malé ostrůvky světla, umělé oázy v černočerné zmrzlé poušti.

„No, tak nakonec opravdu fungují,“ řekne Millsová. „Teplota povrchu je minus sto deset stupňů a skládá se převážně z vodního ledu, trochy oxidu uhličitého, křemičitanů a stopového množství organických látek. Spektrální analýza byla vcelku přesná.“

„To je spousta vody a nesedí na dně gravitační studny. Mělo by být snadné ji vyzvednout. Tedy pokud nebudou něco namítat sousedi.“

„Na světě bez atmosféry jsme Dlouhány nikdy neviděli,“ namítne Millsová. „Ani jednou.“

„To je pravda, ale tenhle měsíc jsme zažili spoustu poprvé, Millsová. Jakmile se začneme spoléhat na štěstí, skončíme až po obočí ve sračkách.“

Seržantka Millsová se tiše uchechtne. „Chcete tím říct, že tam už nejsme?“

„Vždycky můžete klesnout hlouběji. Tuhle práci dělám dost dlouho, abych to věděl.“

„Budu vám věřit.“ Millsová projde datové obrazovky. „Abychom si udělali kompletní obrázek o seismické aktivitě, budeme potřebovat ještě několik obletů. Ale zatím se tam dole nic nehýbe. Ani stopa po Dlouhánech.“

„Dopřejeme jim čas,“ rozhodnu. „Není důvod to uspěchat.“

Vyměníme si úsměvy a připravíme se na další oblet, kdy nemáme nic lepšího na práci než sledovat terminály a čekat, až nás data dostatečně přesvědčí, že v ledové krustě Dlouháni nerazí tunely. Ale zatím je podle sond čistý vzduch a po měsíci, kdy se proti nám všechno spiklo, jsem vděčný i za sebemenší výhru.

V prvních dnech po příletu bylo snadné propadnout zoufalství. Jakmile jsme každý dostali práci, která měla přispět k zajištění našeho přežití, počáteční hrůza pominula, stal se z ní jen slabý proud v pozadí mé mysli, který šlo snadno odsunout stranou, jak jsem se soustředil na mnohem naléhavější věci. Najít vodu a možná i nějaké proteiny, hlídat nepřítele a snad najít cestu domů.

Jsme na tom nejtemnějším místě, na jakém kdy někdo byl, ale nejsme tu sami. Milion kilometrů vzdálený SAKL Washington čeká na náš návrat a my přivezeme zprávu, že naše problémy s vodou skončily. Jakkoliv dlouhý bude náš pochod domů, právě jsme na té cestě udělali první velký krok, a budeme dál dávat nohu před nohu, protože takoví lidé prostě jsou. I když se proti nám všechno spikne, neumíme se posadit a rovnou všechno vzdát.

„Svým způsobem je krásný,“ poznamená Millsová, když při dalším orbitálním obletu na horizontu znovu uvidíme shluk světel. „Nezáleží na tom, že je tam tma a zima. Můžeme si sem přinést naše vlastní světlo.“

Otočí se v sedadle a podívá se na mě.

„Myslíte si, že Dlouháni někdy litují, že si s námi začali?“

Nad otázkou se zamyslím a souhlasně přikývnu.

„Myslím, že když jsme rozlouskli první semennou loď, povýšili jsme z obtížného hmyzu na vážnou hrozbu.“

Millsová se usměje a otočí se zpátky k terminálu. „Nejsme my to ale nezlomný živočišný druh?“

Znovu proletíme nad světelným ostrůvkem seismických sond a obrazovka terminálu ožije přívalem dat. Před měsícem jsme nevěděli, že tohle místo existuje, a teď jsme si sem během jediného obletu přinesli světlo, teplo a komunikační síť.

Opravdu jsme nezlomný živočišný druh, pomyslím si. A pokud se odsud nedostaneme, někdo se jednou dozví, že jsme tu byli, až světlo z těch sond za devět tisíc let dosáhne optických teleskopů u nás doma.

„Pilotko, velitel,“ zavolám do kokpitu. „Obletíme to ještě pětkrát, a pokud se data nezmění, zamíříme domů. Vypadá to, že se asi vrátí sprchy.“

Pilotka se před odpovědí zasměje.

„Rozumím. Už bylo sakra načase.“

KAPITOLA 2

PODLE PRŮZKUMU

Je to zvláštní pocit, když se po týdnu stráveném ve skafandru ve stísněném přepravním prostoru Blackfly znovu procházím jen vuniformě po chodbách SAKL Washington. Dokonce ijídlo, které si dám vdůstojnické jídelně, mi vporovnání spolními dávkami, které jsem jedl během mise kledovému měsíci, připadá jako opulentní hostina. Ale to nejlepší na návratu na loď je zase vidět jiné tváře.

„Dobré ráno, majore Graysone. Rád vidím, že jste zpátky,“ řekne kapitán Harper, když vejdu do kanceláře STT. Můj zástupce je šéfem SEAL sekce asoučasně i nejstarší anejzkušenější zmých čtyř kapitánů.

„Ono je ráno? Nevěděl jsem, že takové věci ještě hlídáme.“

„Lodní čas je lodní čas, pane. Slyšel jsem, že váš výlet byl úspěšný.“

„To byl,“ odpovím. „Našli jsme pár trilionů tun vodního ledu, ale ještě teď za to platím bolestí zad. Šest dní vBlackfly.“

„To je drsný.“ Harper sebou chápavě škubne. „Ale upřímně, jsem rád, že jste to byl vy, ane já.“

„Och, měl jsem spoustu příležitostí toho rozhodnutí litovat, kapitáne. Jak je na tom tým?“

„Stále stoprocentní bojová připravenost. Ale když jste byl pryč, měli jsme menší problém se zásobovači.“

„Oco šlo?“

„Posádce snížili příděly, ato včetně vojáků. Všichni jsou teď na osmnácti stech kaloriích. Šetří zásobami, než ty nové rostliny začnou plodit fazole, což chvíli potrvá. Fazole rostou tak rychle, jak chtějí, aje jim jedno, že by měly růst rychleji. Musel jsem jít až za šéfem. Pověděl jsem mu, že můj tým může buď dál cvičit, nebo omezit kalorie skoro na polovinu, ale ne obojí.“

„Ajak to dopadlo?“

Harper pokrčí rameny. „Zeptal jsem se plukovníka, jestli se mu vyplatí omezit bojovou připravenost týmu ovelikosti roty, jen aby ušetřili pár kalorií. Pověděl jsem mu, že STT potřebuje standardní příděly, pokud má fungovat na sto procent. Nakonec jsem ho přesvědčil. Speciálním operacím zůstávají standardní příděly, dokud se nerozhodne jinak.“

„To se rotám VP moc líbit nebude,“ poznamenám. „Ani já si nejsem jistý, jestli se mi to líbí.“

„Jestli našim klukům aholkám tak přísně zkrouhneme kalorie, do měsíce budou kničemu, protože začnou ztrácet svaly avypadnou ze cviku. Ajestli nás vnejbližší době čeká výsadek na povrchu, STT půjde jako první. Musí zůstat ve formě.“

„Otom se hádat nebudu, ikdyž se mi nezamlouvá představa, že nám budou VP pěšáci závidět speciální zacházení.“

„Ale my speciální jsme,“ ušklíbne se Harper. „Máme to přímo vnázvu. Speciální taktický tým.“

Přejde kobrazovce se stavem mužstva na nedaleké stěně. VSTT mám čtyřiašedesát vojáků, všichni jsou elektronicky zachycení ajejich ikony ukazují, kde se právě jednotliví členové na lodi nacházejí. Jsem rád, že všechna jména jsou zelená – žádná zranění nebo nemoci.

„Pohotovostní družstva jsou právě na střelnici, svýjimkou dvou průzkumníků, ti teď běhají kolem sil. Předchozí hlídka je vubikacích aostatní družstva jsou vjídelně.“

„Dobře že je udržujete zaměstnané, kapitáne,“ podotknu.

„Znáte to, zahálčivé ruce atak. Och, mám tu pro vás zprávu seshora. Schůzka velení vjedenáct nula nula. Mám to za vás vzít? Asi si po tom všem sezení budete chtít trochu protáhnout nohy.“

Návrh kapitána Harpera zvažuji. Zastupoval mě celý týden, kdy jsem vysedával vBlackfly, ale když jsem teď zpátky, cítím povinnost zněj to břemeno sejmout, ato zahrnuje ischůze velení.

„Ne, za šéfy půjdu já. Vy si zatím můžete jít zastřílet. Stejně budou chtít, abych jim osobně podal hlášení oprůzkumném letu.“

„Dobře,“ řekne Harper. „Jsem rád, že jste zpátky. Vmístnosti plné plukovníků jsem vždycky nervózní.“

Když v11.00 vstoupím do vlajkové briefingové místnosti, je tam víc lidí než obvyklí čtyři velící důstojníci. Na jedné straně stolu sedí dva noví účastníci oblečení jako civilní technici, zasedací kapacita místnosti se kvůli nim blíží svému limitu. Je mezi nimi idoktorka Elin Vandenbergová, lodní xenobioložka, která mi kývne na pozdrav, když se naše oči setkají. „Majore Graysone,“ přivítá mě plukovník Drake. „Dobře že vás máme zpátky. Adobrá práce stím průzkumným letem.“

„Děkuji, pane. Ijá jsem rád, že jsem zpátky.“ Zavřu za sebou dveře asednu si na poslední volné místo vbriefingové místnosti vedle podplukovnice Campbellové.

„Dnes se knám připojí vědecká divize flotily,“ oznámí plukovník Drake. „Doktorku Vandenbergovou, naši xenobioložku, všichni znáte. Spolu sní je tu doktor Brotherton zastronomické sekce. Ato je major Grayson, velitel naše speciálního taktického týmu.“

Než se posadím, zdvořile na sebe kývneme. Vědci zastronomické sekce jsou technicky důstojníci, ale muž sedící vedle Elin Vandenbergové je asi takový voják jako ona. Uvysoce kvalifikovaných specialistů jsou hodnosti jen administrativní zdvořilostí, aby získali přístup ksouvisejícím výhodám afinančnímu ohodnocení.

„No dobře, velitelská porada může začít,“ prohlásí podplukovnice Campbellová. „Dveře jsou zavřené. Všechny informace jsou tajné ado odvolání nebudou šířeny mezi posádkou. Můžete pokračovat, pane.“

„Děkuji, výkonná.“ Plukovník Drake na nástěnné obrazovce vyvolá taktickou mapu. Je na ní naše bludná soustava, splynným obrem ve středu ačtyřmi měsíci, které ho různými rychlostmi obíhají na odlišných orbitách. Ikona SAKL Washington se vznáší mezi orbitami třetího ačtvrtého měsíce, daleko od oranžových ikon zastupujících zaměřené semenné lodě Dlouhánů. Rychle je spočítám, na mapě je jich víc než tucet, většina nahloučená mezi plynným obrem adruhým měsícem.

„Jaká je situace,“ začne plukovník Drake. „Jsme vnepřátelském prostoru vbludném planetárním systému vsouhvězdí Havrana, obklopení nepřáteli adevět set světelných let daleko od našich zásobovacích tras. Máme omezené zásoby vody, reaktorového paliva, munice ajídla anevíme, jak se odsud dostat. Stručně řečeno, ztaktického hlediska jsme na tom mizerně.“

Pomalu otáčí mapou, abychom si ji mohli prohlédnout ze všech úhlů.

„Ale situace se začíná obracet klepšímu. Díky kombinované práci útočných transportních eskader alogistické skupiny jsme za poslední dva týdny vypustili více jak tisíc Superkoulí. Nyní dokážeme dlouhánské lodě zaměřit dlouho předtím, než si oni mohou všimnout nás. Adíky úspěšnému průzkumnému letu majora Graysona jsme získali neomezený zdroj pitné vody. Celkově jsme na tom mnohem lépe, než když jsme otohle místo před dvěma týdny zakopli. Nyní je naším nejkritičtějším problémem jídlo. Vhydroponice vysadili tisíce nových sójových sazenic, ale čas hraje proti nám. Zásoby potravin nám dojdou dřív, než sklidíme první sójové boby. Ve VOČ byla část základních nutričních dávek, které jsme každý týden dostávali, údajně vyrobena ze zpracovaného lidského odpadu, ale naše loď postrádá zařízení, která by ho dokázala zpracovat azískat zněj kalorie.“

Na holografické mapě postupně zablikají čtyři měsíce, každý jinou barvou – červenou, zelenou, modrou ažlutou.

„Požádal jsem astronomickou divizi, aby se knám dnes připojili,“ pokračuje plukovník Drake, „apodělili se snámi ovýsledky svých pozorování.“ Velící důstojník SAKL Washington je štíhlý avysoký, akdyž mluví, tak je to rázné, každé slovo pečlivě vyslovuje. „Seznámí vás se zvláštnostmi této soustavy anebude jich málo.“

Podívá se na astronoma aukáže na mapu.

„Máte slovo, doktore Brothertone.“

Doktor Brotherton si odkašle apoklepe na ovládání holoobrazovky. Nad stolem se objeví bludná planeta.

„Toto je centrum naší soustavy. Není to slunce, ale planeta. Neobíhá hvězdu, ale galaktický střed. Nazýváme ji bludná planeta. Je jich plná galaxie, ale tato je první, kterou kdy někdo pozoroval zblízka.“

Zmenšuje měřítko, dokud se kprojektované planetě nepřipojí měsíce. Pamatuji si, jak to vypadalo, když jsme kolem jednoho před dvěma týdny obíhali, jeho povrch byl jako vířící inkoust. Zobrazení díky své abstraktnosti působí přátelštěji než skutečnost.

„Je jen otrochu větší než Jupiter, ale má jen tři čtvrtiny jeho masy. Má také mnohem méně měsíců. Zatím jsme identifikovali čtyři. Pro snazší rozlišení jsme je pojmenovali Red, Green, Blue aYellow.“

Zvýrazní měsíc, který je nejblíž planetě.

„Toto je Red, náš první měsíc. Nejbližší orbita, je velmi blízko planetě. Kněmu jsme průzkumnou misi nevyslali, protože tam není nic, co bychom snašimi dostupnými technologiemi mohli získat. Nemá atmosféru apovrchová teplota se pohybuje mezi pěti sty až devíti sty stupni. Na infračervených senzorech září jasně jako světlice. Ani jsme tam neposílali sondy, protože bychom oně přišli kvůli tepelné degradaci aradiaci. Je to velmi, velmi nehostinné prostředí. Spousta radiace zbludné planety. Pokud se někde na něm usadili Dlouháni, mohou si tam zůstat, ale silně otom pochybuji. Jsou houževnatí, ale ani zdaleka ne dost, aby na tom místě přežili.“

Brotherton oddálí obraz, dokud znovu neukazuje celý systém, apak ho vycentruje na nejvzdálenějším měsíci na žlutě označené orbitě.

„Představuji vám Yellow. Je to čtvrtý anejvzdálenější měsíc. Stejný příběh, jen jiné extrémy. Ani na Yellow jsme nikoho neposílali, protože je to stejně nehostinné místo. Má řídkou atmosféru, převážně zdusíku ametanu. Nejsou tam dobré podmínky na výsadek. Ale pokud tam Dlouháni zapustili kořeny, znovu říkám, že si ho mohou nechat.“

Obraz se přesune kmodrému měsíci, který je nejblíž ksoučasné pozici Washingtonu.

„Tady je Blue, měsíc číslo tři. Právě ten jsme spomocí STT prověřovali. Je mnohem vstřícnější než Red aYellow. Nemá žádnou atmosféru apovrch většinou tvoří vodní led. Složení ledu potvrdily seismické sondy avtéto formě ho můžeme bez větších problémů těžit azpracovat na pitnou vodu. Přitažlivost na Blue je oproti Zemi osminová. To značně zjednoduší získávání vody změsíce ajejí převoz na loď, protože ji nebudeme tahat ze dna gravitační studny. Proces bude obdobný jako vzačátcích Nového Svalbardu astejně jako tam se domníváme, že vpřípadě nutnosti bychom se na tom měsíci mohli idlouhodobě usadit.“

„Co přítomnost Dlouhánů? Jsme si jistí, že nejsou zalezlí pod ledem? Víme, že vtakovém prostředí přežít dokážou,“ poznamená plukovník Rigney. Šéf lodního pluku VP je zavalitý muž sodulou tváří ašedivým ježkem.

„Nemáme žádné důkazy, že Dlouháni umí od nuly vytvářet umělou atmosféru,“ odpoví doktorka Elin Vandenbergová. „Přinejmenším ne vplanetárním měřítku. Nikdy neprojevili zájem oplanety aměsíce bez atmosféry. Přednost dávají připravenému prostředí, kde jsme za ně většinu teraformace odvedli my.“

„Vkaždém případě seismické sondy nezaměřily ani náznak pohybu Dlouhánů,“ dodá doktor Brotherton. „Ukazují však, že měsíc není zcela inertní. Tam dole je seismická aktivita odpovídající pohybu litosférických desek. To nás vede kpřesvědčení, že povrch je ledová krusta na podzemním oceánu tekuté vody. ADlouháni zatím osidlovali jen oblasti spevným podložím, ne skapalným.“

„Ojak velkém množství vody mluvíme?“ zeptá se plukovník Pace. CAG Washingtonu velí útočným avýsadkovým letkám amá na starost eskadry poskytující palebnou podporu.

„Mocnost ledové krusty odhadujeme na sto kilometrů, tedy přinejmenším voblasti, kde byly rozmístěny sondy. Hloubka oceánů je pouhý odhad, než to tam budeme moct důkladněji prozkoumat aprovrtáme se skrz led. Soudě podle průměru měsíce ajeho přitažlivosti má jádro zkovu askály, takže vodní vrstva mezi jádrem aledem bude mocná stovky, možná itisíce kilometrů. Na tom malém měsíci je třikrát až čtyřikrát víc vody než na Zemi.“

Pace se pousmál. „Hádám, že naše problémy svodou skončily. Jen kdyby měl litr vody víc jak nula kalorií.“

„CAGu, chci, abyste spolupracoval splukovníkem Rigneym apřipravil ženistickou jednotku,“ promluví plukovník Drake kPaceovi. „Vymyslete, jak ženisty dostanete na povrch avodu na loď.“

„To si vyžádá všechny naše zdroje,“ varuje Rigney. „Mám jen jednu rotu ženistů. Pokud tam dole postavíme základnu azačneme těžit, budou všichni vázaní tam. Když se něco stane, nebudou kdispozici.“

„Soustřeďme se vjednu chvíli jen na jednu krizi. Právě teď je naší hlavní prioritou pitná voda. Připravte misi aco nejdřív mi pošlete akční plán,“ rozkáže Drake.

„Ano, pane,“ podvolí se Rigney akývne na plukovníka Pace.

„Teď když jsme se ujistili, že je okolí čisté, přesuneme se sWashingtonem blíž kBlue, abychom zkrátili zásobovací trasu naší těžební operace,“ pokračuje Drake. „Omlouvám se za přerušení, doktore Brothertone. Můžete pokračovat.“

„Děkuji, plukovníku. Náš zdroj vody vsoustavě je tedy jasný,“ naváže astronom. „Povrch není nejpříjemnější místo. Jak jsem již řekl, nebude problém usadit se vpodzemí, když si ssebou přineseme fúzní články. Vlastně to není špatné místo pro kolonii – tedy časem nebude. Už jsme osídlili horší místa, ne? Ne že bych tady chtěl zůstat.“

„To ani já,“ přitaká plukovník Drake. Vypadá unaveně avrásky kolem očí se mu od mého odletu na průzkumnou misi prohloubily. Když se rozhlédnu po místnosti, šokuje mě, okolik starší všichni důstojníci vypadají, než když jsem je potkal poprvé. Plukovníkům je opatnáct let víc než mě, bude jim skoro padesát, ale Pace aRigney, kariérní pilot apěchotní voják, vypadají ještě odeset let starší.

Těch deset let možná přibylo imně, pomyslím si. Měl jsem se vzdát hvězd aodejít sHalleyovou do civilu. Jenže tahle loď už dávno odplula.

„Zbývá druhý měsíc,“ pokračuje doktor Brotherton. Upraví hologram, aby zabíral zeleně označený měsíc, apřiblíží ho.

„Představuji vám Green, největší měsíc vsoustavě. Má opolovinu větší průměr než Red aYellow aje třikrát větší než Blue. Má magnetosféru iatmosféru, kterou tvoří směsice uhlíku, oxidu uhličitého akyslíku, spolu strochou helia avodíku. Víc oxidu uhličitého než kyslíku, je to směs, ve které bez skafandru vydržíme jen krátce. Permanentní oblačnost, povrchová teplota kolem čtyřiceti stupňů. Nezní vám to povědomě?“

„To určitě ano,“ přikývnu.

„Pokud jsou někde vsoustavě na povrchu Dlouháni, je to tady. Perfektně splňuje jejich oblíbená kritéria.“

„Je to také jediné místo vsoustavě, kde můžeme najít kalorie,“ poznamená Elin. „Dlouháni jsou stejně jako my organismy na bázi uhlíku. Vžaludcích pitvaných exemplářů jsme našli místní, námi dovezené houby adalší vegetaci, aproto se domníváme, že je jejich původní jídlo možná, aje to velké možná, kompatibilní snašimi potřebami. Nikdy jsme vjejich žaludcích nenašli zvířata nebo něco vyloženě exotického, ale exempláře jsme získali jen na Zemi aMarsu. Nestihla jsem odebrat vzorky flóry na Willoughby, což by se nám teď hodilo, ale všimla jsme si, že vegetace byla velmi hustá. Tento svět má mnohem méně kyslíku než Země, takže je logické předpokládat, že místní rostlinný život bude odlišný. Jak moc odlišný, tak to je otázka za milion kreditů.“

„Ale my zatím jistě nevíme, jestli tam Dlouháni nebo jejich rostliny jsou,“ připomene plukovník Rigney.

„Neměl bych problém na to vsadit velmi vysokou sumu,“ řekne doktor Brotherton. „Ale ano, jistě to zatím nevíme. Vyslali jsme tam několik dálkových sond, avšak silná oblačnost znemožňuje vizuální pozorování. Abez rádiového vysílání atelemetrie nemůžeme korigovat jejich let, když se dostanou do atmosféry. Při pokusech zahlédnout povrch jsme přišli očtyři stroje. Nic není jisté, dokud se tam někdo znás přímo nepodívá.“

„To nám nenechává příliš možností,“ zamračí se plukovník Pace apoloží ruce na stůl před sebou. „Nízký průzkumný let nepřichází vúvahu. Ne bez radarového mapování povrchu.“

„Souhlasím.“ Plukovník Drake založí ruce na hrudi arozhlédne se. Když se jeho pohled zastaví na mně, ucítím nepříjemné píchnutí nervozity. „Nemůžeme tam poslat ani útočné letouny. Letěly by naslepo aopolovinu bychom přišli jen při pokusu podívat se na povrch.“

„Blackfly by to zvládly,“ řeknu. „Mají mnohem lepší nízkosvětelnou optiku. Amohou letět pomalu, když to bude třeba.“

„Chcete na tu misi přihlásit svůj STT, majore?“

To si sakra piš, že ne, pomyslím si. Ale právě takové riskantní mise jsou důvodem, proč speciální taktický tým existuje, astejně bych to dostal rozkazem, pokud můj velící důstojník dospěje knázoru, že to za riziko stojí.

„Jsme jediní svybavením, které nás dostane na povrch,“ odpovím. „Ajestli je to svět Dlouhánů sdlouhánskou atmosférou, ať tam půjde kdokoliv, bude potřebovat hmyzí oblek. Takže jsme také jediní, kdo tam dole může udělat něco užitečného.“

„Bude to zatraceně riskantní,“ poukáže plukovník Rigney. „Vážně tam musíme jít?“

„Netušíme, jak dlouho tady budeme,“ odpoví mu kapitán Washingtonu. „Stále máme jen přibližnou představu, proti čemu stojíme. Pokud jsou tam dole Dlouháni, určitě chci vědět, co tam dělají. Aje absolutně nezbytné najít zdroj proteinů, pokud tady máme přežít déle než pár měsíců.“

Elin Vandenbergová si odkašle.

„Možná je to jedna zjejich kolonií,“ zapřemýšlí. „Ataké by to mohl být jejich domovský svět. Místo, odkud pocházejí, než zjistili, jak odsud vypadnout arozlézt se po galaxii.“

„To myslíte vážně?“ ušklíbne se podplukovnice Campbellová. „Ten malý měsíc má být Dlouhán Jedna?“

Elin pokrčí rameny. „Odněkud přijít museli. Azamyslete se nad tím. Nemají žádné oči anemohou vidět světlo. Ať se vyvinuli kdekoliv, muselo to být tmavé místo, kde evoluce nepřeje takovým očím, jaké máme my. Stejně jako udruhů, které se na Zemi vyvinuly vpodzemí. Naše oči jsou tady vpodstatě kničemu,“ dodá aukáže na mapu soustavy.

„Tady takové temné místo je. Apokud přišli odsud, pokud to všechno začalo tady, tak tam nečeká jen možný zdroj potravin, ale iživotně důležité informace. Ať už tam dole najdeme cokoliv, mohlo by nás to udržet při životě azměnit válku, jestli se vrátíme domů.“

„Až se vrátíme domů,“ opraví ji plukovník Drake. „Máme dlouhodobý cíl aměli bychom se podle toho chovat. Já nijak netoužím strávit zbytek života vtomhle temném pekle.“

Elin súsměvem přikývne. „Až se vrátíme domů.“

„Myslím si to samé,“ souhlasím sním. „Tohle si žádá prolezení sklepním oknem, ne vykopávání předních dveří.“

Plukovník Rigney se ve svém sedadle opře apromne si bradu.

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2