Hana Whitton

POSLEDNÍ LÁSKA CÍSAŘE KARLA

Ikar

Hana Whitton

Poslední láska císaře Karla

© Hana Whitton, 2019, 2026

ISBN  978-80-249-5876-7

Kapitola první

CÍSAŘŮV LEVOBOČEK

„Parchantek! Císařský bastard!“ křikl na Guillauma z uctivé vzdálenosti jeden z otrhanců. Ti se za ním táhli při jeho tajné výpravě do Avignonu jako nevítaný doprovod, sotva zjistili, že je tu dnes Guillaume sám bez dozoru Rufuse či některého jiného z ozbrojenců.

„Že prý sám císař Svaté říše římské, Karel IV., má být jeho otcem!“ zaječel další, shýbl se pro kámen a mrštil jím po Guillaumovi.

Dopustil jsem se chyby, pomyslel si s pozdní lítostí Guillaume. Měl jsem poslechnout matku, když mi kladla na srdce, že do města smím vstoupit jen s ozbrojeným doprovodem.

Na podobné úvahy však teď nebyl čas.

Hlupáci! O mého otce se otírat nebudou! A ani mě nesmějí urážet! Guillaume se rozhodl té výzvě čelit, ne jí ustupovat. Cítil, jak v něm vzplál hněv a na okamžik mu zastřel oči rudou mlhou.

Nevěděl, zda ho víc rozzuřil ten kámen, kterému se v poslední chvíli obratně vyhnul, anebo neuctivé oslovení císaře.

Tasil mečík, kterým se naštěstí před tou dobrodružnou výpravou opásal. Tahle zbraň, kterou dostal k Vánocům, měla do skutečného meče daleko, ale byla to zbraň. A Rufus byl dobrý učitel a vycvičil ho, jak s ní zacházet.

„Podívejte se na něj!“ První útočník se prohnul v předstíraném záchvatu smíchu a ukazoval svým druhům na Guillauma připraveného k útoku. „Tebe se tak leknu! A kde že máš toho údajného tatínka císaře Karla? Teď by se ti hodil, aby tě vytáhl z bryndy!“

„Jeho císařské Veličenstvo se říká! To tě doma neučili?“ zahřměl hluboký mužský hlas, a učinil tak přítrž dalším výpadům. „A vůbec, co to tady meleš o tatínkovi?“

Velitel ozbrojené stráže Rufus se několika dlouhými kroky ocitl u vytáhlého výrostka, zjevně vůdce tlupy ohrožující jeho svěřence. Popadl výtržníka za límec otrhané haleny, pořádné jím zatřásl a potom ho naplocho přetáhl mečem. „Jako bych si to nemyslel! Lucien a ti jeho kumpáni! Omluv se panu Guillaumovi! A honem, než ti vrazím ještě jednu!“ zahřměl na Luciena.

„A proč bych se já měl omlouvat? A za co vlastně?“ Lucien se Rufusovi vytrhl, vyrazil ke svým druhům, nyní náhle rozpačitým a podivně zamlklým, a z bezpečné vzdálenosti křikl: „Je to parchantek, ten tvůj slavný Guillaume, i když třeba urozený! To mu nikdo neodpáře! Zato já se narodil z počestného manželského lože. Mně se nikdy vyrovnat nemůže, ať se tím císařským tatínkem ohání, jak chce!“ Lucien se ošklivě ušklíbl. „A je to vlastně vůbec pravda, že je jeho otec císařské Veličenstvo?“ Lucien mu přitom vysekl přehnaně servilní poklonu.

Po tom dlouhém proslovu se nicméně raději vmísil do hloučku svých před chvílí ještě tak bojovných druhů. Než s nimi ale zmizel ve spleti úzkých avignonských uliček klikatících se kolem papežského paláce, křikl ještě na Guillauma: „Však já si tě jednou najdu!“ Pohrozil mu zaťatou pěstí, avšak na odpověď, ať už Guillaumovu či Rufusovu, si nepočkal.

Rufus zaváhal, zda za Lucienem nevyrazit, ale nakonec od toho upustil. Podobné pronásledování drzých výrostků se zdálo nedůstojné pro velitele stráže. Namísto toho se obrátil ke Guillaumovi.

„Půjdeme, pane?“ zeptal se ho.

Guillaume, dosud třímající mečík, stál uprostřed uličky rozpálené odpoledním srpnovým žárem a připomínal onu pověstnou hromádku neštěstí.

Rufusovi ho bylo najednou líto.

Tenhle chlapec přece nemůže za osud, jaký mu přichystali jeho rodiče, Margareta d’Arlais a císař Svaté říše římské Karel IV. Kdyby Margareta alespoň Guillaumovi vysvětlila, jak se to doopravdy má s jeho otcem, a hlavně proč se k synovi dosud nepřihlásil, pak by to bylo jiné.

Pravdu zná jen hrstka zasvěcených, k nimž se počítal i on. Zato Avignon – a tím pádem i uličníci jako Lucien – staví pouze na klepech a dohadech.

Všechno by bylo jiné, kdyby se Margareta provdala a skryla svátostí manželství svůj hříšný poklesek, napadlo ho jako pokaždé, když zachraňoval Guillauma z podobné situace.

Jenže to ji ani nenapadne!

Nebránit mu nízký původ, ucházel by se o ni sám. Margareta však zůstávala nadále svobodná, a tak ten pikantní skandál, k němuž došlo už před léty, nepřestával být oblíbeným tématem hovorů místních klepen.

Rufus si povzdychl a pak se obrátil ke Guillaumovi. „Neměl by ses toulat sám, pane, a už vůbec by ses neměl sám vydávat do města. Ještě štěstí, že nás za tebou poslala tvá matka.“

Guillaume v rozpacích sklopil oči. Matce starosti přidělávat nechtěl. Už takhle jich měla víc než dost, protože ji nejednou zahlédl, jak pláče.

„Pojďme domů, Rufusi,“ navrhl nakonec a velitel stráže na to rád přikývl.

Margareta d’Arlais se opět natáhla po dopisu, který jí z Prahy doručil císařský posel Edmund. Znovu přelétla řádky, které nyní znala již téměř zpaměti.

„Je přáním Jeho císařského Veličenstva, aby se Tvůj syn Guillaume odebral ke dvoru brabantského vévody Václava, nevlastního bratra Jeho císařského Veličenstva Karla IV.“

To strohé a pro ni nelítostné sdělení, které ze zprávy vyčetla, bylo obaleno do mnoha hezkých, líbivých slovíček, jež sepsal kancléř císaře Jan ze Středy.

Margareta si povzdychla.

Nechtěla, aby syn odjel z Avignonu. Guillaume byl to jediné, co měla. Představoval živoucí důkaz lásky, která se potkává jedinkrát za život, živoucí důkaz, že si to vše pouze nevysnila.

Měla bych poslechnout Karlovo přání, pomyslela si přesto.

Měla bych poslechnout hlas rozumu.

Guillauma nečeká v Avignonu snadný život. Tady zůstane navždy císařským levobočkem, avšak u brabantského dvora v něm po právu budou spatřovat syna císaře Karla IV.

„Slibuji ti, Bože, že nebudu bránit Guillaumovi v odjezdu do Brabantu, pokud se dnes vrátí domů v pořádku a nezraněn,“ zapřisáhla se. „A vše mu vypovím, i to ti slibuji. Měla jsem to udělat už dávno!“

Když se Guillaume někdy dotazoval po otci, pokaždé ho zatím odbyla mlhavými výmluvami. V Avignonu se už před časem rozkřiklo – jen dobrý Bůh ví, z jakého zdroje se to místní dozvěděli –, že jím je císař Karel. A Margareta si uvědomila, že nyní nastal okamžik pravdy a osudového rozhodnutí.

„Proč mi nadávají, že jsem císařský parchantek, matko? Co to vlastně znamená?“ vybuchl plačtivě Guillaume.

Margareta se posadila vedle syna a objala ho kolem ramen.

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že tvůj otec zastává nesmírně důležité postavení, kvůli kterému musí přebývat v cizině?“

Guillaume neochotně přikývl.

A Margareta se pak pustila do vyprávění.

Kapitola druhá

CESTA Z PRAHY DO AVIGNONU

LÉTA PÁNĚ 1365

„Musíš opravdu odjet?“ Alžběta Pomořanská se opřela na lůžku o loket a zahleděla se na svého císařského chotě Karla IV., který s ní strávil poslední noc před odjezdem do Avignonu. Vždycky to tak dělával. Od počátku jejich manželství přede dvěma roky s ní před dalekou cestou pokaždé prožil noc. V poslední době v ní však vzrůstal nepříjemný pocit, že to dělá spíš z povinnosti než z vášně.

Byla mladičká, když jí v šestnácti provdali v Krakově, ale ani tak nepodlehla iluzi, že jde o romantické spojení z lásky. Byl to politicky výhodný sňatek, a to pro obě strany.

Nečekala přehnané milostné výlevy – byla císařova čtvrtá manželka a jejímu choti bylo už čtyřicet sedm let. Od toho svazku si slibovala jen slušné jednání a výsostné společenské postavení.

„Opravdu musím, Alžběto!“ Karel si uvědomil, že jeho odpověď mohla vyznít příliš příkře, a tak se k manželce sklonil a něžně ji polaskal po kulaté, ruměné tváři. Jako obvykle se ho přitom zmocnily rozporuplné pocity. Tahle kyprá dívka měla daleko do kultivovaného půvabu jeho první choti Blanky z Valois či do krásy své předchůdkyně Anny Svídnické, jeho třetí manželky.

Alžběta ho sice přitahovala vášnivou živočišností a nespoutanou poživačností, a proč to nepřiznat, vyhledával její objetí, vzápětí se nicméně za tu divokou tělesnou touhu styděl, a hlavně kál.

Ctil v ní svou choť, avšak Alžběta v něm dokázala zažehnout pouze přechodnou a pomíjivou vášeň, nikoli opojný milostný cit. Vzal jsem si ji přece proto, že to byl nutný politický sňatek, připomínal si často. Alžběta je vnučka polského krále a já potřeboval upevnit koalici s Polskem.

A také kvůli dědici jsem se s ní oženil.

Mám pouze jediného syna, Václava, kterého mi darovala Anna Svídnická, pomyslel si stísněně. Rozkvět dynastie však zajistí pouze početné potomstvo. Zplodil jsem sice pět dětí, ale přežily pouze tři.

Blanka mi porodila dvě dcery, Markétu a Kateřinu, a teď mi zůstala pouze Kateřina. Markéta svou matku dlouho nepřežila. Až Anna Falcká, má druhá choť, mne obdařila synem. Jako Václav jsme ho pokřtili. Z tohoto světa se radoval krátce, necelé dva roky. Anna se pak zabila pádem z koně a já zůstal zase sám.

Až Anna Svídnická mi po dceři Alžbětě porodila syna. I tomu jsme dali jméno Václav. Porod třetího dítěte zaplatila životem.

Kateřina, Alžběta, Václav – ti představují mé největší bohatství. Rozhojním je se svou čtvrtou chotí.

Usmál se na Alžbětu a znovu ji pohladil po tváři lesklé potem a lemované plavými vlasy slepenými v mastné provázky. Alžběta překypovala vášnivou energií, ne však zrovna oduševnělou krásou.

„Víš, jak to chodí, má milá. Vyrůstalas přece u královského dvora. Každý nám závidí panovnické výsady, nikdo však už nevidí povinnosti, kterými za ně platíme. Musím do Avignonu.“ Karel krátce zaváhal, zda se s Alžbětou podělit o své záměry. „Nevzdal jsem se plánu navrátit papežskou kurii do Říma. Musím si promluvit s Jeho Svatostí papežem Urbanem V.,“ dodal nakonec. To, že má v úmyslu zavítat také do Arles a přijmout tam korunu arelátského krále, si ale nechal pro sebe.

Tento tah mu získá lepší postavení pro vyjednávání s papežem sídlícím v Avignonu, nacházejícím se na arelátském území, ovšem francouzský král nebude zrovna jásat nadšením nad tím, co se mu odehrává kousek od vlastní hranice.

Papež podléhá až příliš vlivu francouzského dvora, ne nadarmo se jeho přesídlení z Říma do Avignonu říká výstižně avignonské zajetí. Všechno bude jiné, bude-li mít Jeho Svatost najednou v sousedství svého avignonského sídla dvůr nově korunovaného arelátského krále Karla IV.

Nebude to snadná mise, ale podniknout ji musí. Vzpomněl si, jak rád kdysi jezdíval do Avignonu. Kdysi.

To když tam přebýval Pierre de Rosieres, jeho učitel a také dobrý přítel, z něhož se posléze stal papež, Jeho Svatost Klement VI. Podporoval svého urozeného žáka a pomáhal mu, ovšem nakonec se rozešli ve zlém. Papež ho totiž podezíral ze zneužití jím vydané listiny.

Nikdy jsme se pak neusmířili, ani před Klementovou smrtí ne, pomyslel si Karel a neubránil se přitom smutku.

Nu, doufejme, že s novým avignonským papežem Urbanem bude snazší pořízení.

Alžběta, které se manželův únik do zadumaného mlčení nelíbil, se k němu pevně přitiskla, aby ho přivedla na jiné myšlenky. Její choť mohl být vážený a důstojný vladař, ale byl to také muž, který nedokázal odolat touze. To už věděla moc dobře.

„Chápu to, ale teď přece ještě neodjíždíš! Noc je dosud mladá a lze ji vyplnit příjemněji než řečmi o politice.“

Karel ji objal. Má pravdu, usoudil, noc je skutečně ještě mladá.

Sklonil se k ní, aby ji políbil na pootevřené rty. Vtom ho ovanul pach jejího potu. Nebylo to nepříjemné a mohlo to být i vzrušující, jenže vzpomínka, kterou to s sebou přineslo, nepříjemná byla.

Jako by před sebou opět viděl Annu Falckou, svou druhou manželku, která se právě s pomocí štolby vyhoupla na koně. Otočila se v sedle a vesele manželovi mávla na pozdrav. Byl rád, že ji vidí opět alespoň trochu veselou po té hrozné ztrátě, která je postihla – před rokem pochovali prvorozeného syna, ze kterého se těšili jen krátce.

Je dobře, že se Anna zase usmívá, pomyslel si tehdy, jsme mladí, Bůh nám požehná dalšími dětmi.

Doufal v to a doufal také, že smrt jejich syna není trest za to, že si sňatkem s Annou pohněval Jeho Svatost papeže Klimenta. Avšak kdo jiný než on, jeho učitel a přítel Rosieres, by mohl lépe chápat důležitost tohoto politicky výhodného spojení? Karel získal manželstvím s Annou strategicky významu Falc, a hlavně podporu Annina otce v boji o trůn římského císaře.

Anna na něj znovu mávla a pobídla koně vpřed. Ten se však vzepjal ve snaze zbavit se své jezdkyně a vyhodil Annu ze sedla. Dopadla na kamenné dláždění a zhroutila se tam jako hromádka pomačkaného šatstva.

Rozběhl se k ní, ale život jí vrátit nedokázal. Anna byla mrtvá. V tu chvíli vnímal jen ten čpavý pach jejího úzkostného potu.

A nikdy na něj nezapomněl.

„Je už pozdě, miláčku!“ vymluvil se a vymanil se Alžbětě z náručí. „Měla by sis odpočinout. A já bych se chtěl navíc vydat na cestu brzy zrána.“

Byla to pravda jen zčásti.

Natáhl se pro plášť a přehodil si ho přes nahá ramena. Kožešina, kterou byla látka podšitá, mu hebce polaskala pokožku. Ztěžka vstal z okraje lůžka, jako by na něj náhle dolehla přibývající léta, jako by si uvědomil, že mu brzy bude padesát.

Můj otec Jan Lucemburský v padesáti zemřel, napadlo ho v tu chvíli. Kolik asi let bude ještě dopřáno mně?

Náhle zoufale zatoužil prožít aspoň ještě jednou jedinkrát něco výjimečného, něco, co by se vymykalo věčnému stereotypnímu politikaření, neustálé snaze udržet ve Svaté říši římské spravedlivou rovnováhu sil, všem těm opakujícím se povinnostem, k nimž počítal i ty manželské.

Byl to pouhý chvilkový popud a on ho rychle potlačil. Podobné úvahy se přece hodí spíš pro mladíčka, který ještě nedosáhl prahu dospělosti, povzdychl si pro sebe.

Zamířil ke dveřím a na prahu se ještě otočil, aby Alžbětě pokynul na pozdrav. Nazlátlé světlo svící vykreslilo ze tmy její svůdné, oblé křivky. Na okamžik zaváhal, zda se k ní přece jenom nevrátit, pak si to však rozmyslel a rychle vykročil do předpokoje.

Chtěl se skutečně vydat na cestu brzy zrána, ale pouze proto, že se hodlal zastavit nejprve ve Zbraslavi u hrobu své matky Elišky Přemyslovny a potom na Karlštejně.

Toužil tam setrvat alespoň nějaký čas sám. Potřeboval si odpočinout a utřídit myšlenky před dalekou cestou.

Dveře se za ním zavřely s tlumeným bouchnutím, které se však v nočním tichu rozlehlo jako ostrý třesk.

Alžběta dlouho upírala pohled na ty zavřené dveře, za nimiž zmizel její císařský choť.

Mrzelo ji, že odešel. A dotklo se jí navíc, že jí ani nenavrhl, aby jela do Avignonu s ním. Ráda by ho doprovázela nejen proto, že v Avignonu, současném sídle papežů, dosud nikdy nebyla. Chtěla být s Karlem, protože mu toužila dát co nejdříve dědice. Jejich manželství totiž nebylo ani po dvou letech požehnáno dětmi.

Trápilo ji to, nebo spíš děsilo, a nejen proto, že si dítě přála. Uvědomovala si, že jedině tak upevní své postavení u císařského dvora a zpečetí navždy vztah s císařským manželem. Mohla se navenek tvářit sebevědomě, mohla okolí ohromovat energickou rázností i nevšední silou, přesto se však nedokázala zbavit vnitřní nejistoty.

Věděla dobře, že její obavy jsou na místě.

Karel IV. ji sice nechal korunovat českou královnou krátce poté, co se vzali, necelé tři neděle po svatbě, z toho triumfu se nicméně příliš radovat nedokázala. Pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, ten věrný rádce a přítel jejího chotě, totiž několik dní předtím korunoval českým králem dvouletého prince Václava, syna její předchůdkyně Anny Svídnické. Na to pachole mohla předtím žárlit, protože se Karel ve svém jediném synovi doslova viděl, ale nyní v něm spatřovala hrozbu namířenou nejen proti sobě, ale hlavně proti svým budoucím potomkům.

Její syn se jednou nestane českým králem jen proto, že na český trůn dosedl, i když zatím pouze symbolicky, jeho nevlastní bratr Václav.

Příjemná ospalost, kterou ještě před chvílí cítila, byla náhle tatam.

Vstala z lůžka, ze stolku vzala rozsvícený svícen a zamířila k zrcadlu. Zarudlá tvář lemovaná zplihlými plavými vlasy, která z té lesklé plochy opětovala její upřený pohled, se jí nelíbila. Nos se jí zdál příliš velký a hranatá vystupující brada mohla sice svědčit o rázné rozhodnosti, na pohled však hezká zrovna nebyla.

Alžběta si opatrně přejela po tváři, jako by chtěla ty nelichotivé rysy nějak uhladit.

Ach, co na tom, pohodila pak vzdorně hlavou, až se jí kolem ní rozhoupaly mastné kadeře. Jsem manželka císaře Svaté říše římské a Jeho Svatost papež mě bude jednou korunovat císařovnou. Žádná žena v říši, jíž vládne můj manžel, se mi nevyrovná, byť může být sebekrásnější!

Vrátila se na lože a zachumlala se do přikrývky, ale spánek se jí vyhýbal.

Do komnaty se zvolna začalo vkrádat kalné světlo prvního svítání, když k ní z nádvoří dolehly hlasy. A potom o dlažbu zazvonily podkovy.

Císař Karel IV. odjížděl.

A Alžbětu v tu chvíli neutěšilo ani to, že se jednou stane císařovnou. Zabořila tvář do podušek a dala se do usedavého pláče.

Karel IV. stál u okna, pohled upřený na moře lesů obklopující Karlštejn. V měsíčním světle se zdálo nekonečné, jen v dáli se stříbrně zatřpytila stuha řeky, která temné hvozdy protínala.

Karel přejel s příjemně majetnickým pocitem po kamenné římse pod oknem. Tenhle hrad mu patřil. Vystavěl ho. Tady se cítil nejlépe. Tady mohl být sám sebou, sám se svými myšlenkami a vzpomínkami.

Cítil, jak mu duši plní klid. Za pár dní bude muset odjet do Avignonu, ale tuhle poklidnou chvilku si pro sebe vyšetřil. Musí se přece připravit na jednání s papežem, které rozhodně nebude snadné. Těch otázek, které s ním chtěl probrat, bylo hned několik, a každá byla ožehavá.

Tak třeba Jana Očka z Vlašimi, olomouckého biskupa, bylo nutné potvrdit v postavení pražského arcibiskupa. Jan Očko tento úkol svému císaři neusnadnil. Jako by nechápal, že se Karlovi IV. jen nesnadno vybírá nový kandidát po příteli a rádci Arnoštu z Pardubic, který loni v létě zemřel. Jan Očko se zdráhal volbu přijmout a chtěl, aby se k tomuto návrhu vyjádřila Jeho Svatost.

Nu co, Jan Očko mne bude doprovázet do Avignonu a cestou se jistě mnohé vysvětlí, usoudil posléze.

Mnohem těžší bude přemluvit papeže Urbana, aby se už konečně vrátil do Říma. Je v zájmu Svaté říše římské, aby tam papežská kurie opět přesídlila.

Císař Karel se usmál. A je to také v mém zájmu. Vliv francouzského krále, posílený blízkostí kurie v Avignonu, je třeba poněkud… řekněme usměrnit. K francouzskému dvoru jsem sice vždycky měl blízký vztah, ale doba se změnila. Vládnout může pouze jeden císař.

A potom je tu ještě ona volba arelátským králem, kterou musí s Jeho Svatostí rovněž projednat.

Věděl, že tenhle plán se papeži Urbanovi dvakrát nezamlouvá, a už vůbec se nebude líbit francouzskému králi, který si uvědomoval strategickou důležitost nevelkého Arelátského království ležícího na jihu od francouzské hranice.

Karel se však už rozhodl, že tuto korunu přijme – ostatně dávno před ním se jí za svého císařství nechal korunovat Fridrich Barbarossa, tak to Jeho Svatost jistě pochopí. A pochopí rovněž to, že koruna arelátského krále poskytuje císaři větší možnost vyvíjet nátlak na odchod kurie z Avignonu do Říma.

Bude třeba vydat příslušné pokyny k přípravě arelátské korunovace, uvědomil si vzápětí. Cítil, jak ten slastný poklid v jeho nitru mizí, vystřídán břemenem povinností.

Tohle vše proberu s kancléřem Janem ze Středy, až konečně dorazí na Karlštejn, dospěl k závěru. Ale teď, teď mám ještě pár vzácných okamžiků pro sebe. A ty si pokazit nenechám.

Odstoupil od okna a vydal se do kaple sv. Kateřiny. Pokaždé když pobýval na Karlštejně, se sem uchyloval na modlitby.

Ale to nebyl jediný důvod. Na fresce tu s ním byla vyobrazena Anna Svídnická. Jeho třetí milovaná choť, matka jeho jediného žijícího syna, prince a nyní českého krále Václava.

Anna byla jako vášnivý plamen a vnesla mu do života lásku, v níž už přestal doufat.

Návraty na Karlštejn a tiché chvíle v kapli v něm vyvolávaly iluzi, tak mylnou, a přesto tak slastnou, že Anna třeba neodešla navždy, že opět zaslechne její lehké kroky blížící se chodbou a zaslechne její sladký hlas.

Stráže mu vzdaly čest, když je míjel cestou ke kapli. Pak stanul před malým oltářem a zahleděl se na fresku nad ním, zachycující císaře Karla a jeho krásnou manželku Annu ze Svídnice.

Byli jsme spolu tak šťastní, když nás tehdy takhle vyobrazili, vybavil si dávnou vzpomínku. Vztáhl ruku a štíhlými prsty přejel po Annině tváři, které dala freska věčný půvab.

„Tak nepředstavitelně se mi po tobě stýská, miláčku můj,“ zašeptal. „Čas prý hojí veškeré bolestné rány, ale v mém případě to neplatí. Ani ta tři léta, která uplynula od tvé smrti, můj zármutek nezhojila.“

Na fresku v tu chvíli dopadl měsíční paprsek, který proklouzl do kaple úzkým oknem. Annina tvář jako by tím stříbřitým přísvitem ožila a plavé vlasy se jí v něm zaleskly.

Karel se té náhle oživlé krásy dotkl, polaskal Anniny vlasy, to neživé pozlátko na chladném omítnutém kameni, a na kratičký okamžik se poddal vzpomínce, jak mu kdysi ty zlaté pramínky protékaly mezi prsty.

Život si s námi mnohdy zahraje podivnou hru, v níž platí pouze jedno pravidlo – Boží cesty jsou nevyzpytatelné.

Vždyť Anna Svídnická byla původně přislíbena mému prvnímu synovi. Ale když zemřel, a zanedlouho po něm i jeho matka, rozhodl jsem se s Annou oženit já, a to čistě z politických důvodů.

Stačil mi nicméně jediný pohled do její krásné tváře, abych na ty mocenské motivy zapomněl. Oženil bych se s ní, i kdyby to byla dcera nějakého bezvýznamného knížátka.

Náhle si vzpomněl na Alžbětu a jako vždy se ho zmocnily výčitky svědomí, jako by se právě dopustil nevěry. Křesťanský manžel by měl přece toužit pouze po své zákonité choti, s níž žije nyní.

Potíž byla, že v případě Alžběty šlo skutečně v první řadě o politicky motivovaný sňatek, který navíc odkládal. Nebýt vnučkou polského krále Kazimíra a dcerou pomořanského vévody Boguslava, který figuroval v proticísařském komplotu, asi by si jí u dvora sotva povšiml.

„Neměl bys nový sňatek odkládat, Veličenstvo,“ promlouval k němu vlídně dlouholetý rádce a přítel arcibiskup Arnošt z Pardubic. „Člověku není dobře samotnému.“

„A mimoto jsou tu i naléhavé politické okolnosti, které podporují ideu svatby s polskou královskou vnučkou Alžbětou,“ připojil se k němu stejně vemlouvavě další dlouholetý rádce a kancléř Jan ze Středy.

„Ohýbá prý železné pruty. A také mečem vládne obratněji než nejeden ozbrojenec. To mezi ženské přednosti zrovna nepatří,“ namítl tehdy chabě.

Arnošt si s Janem vyměnil významný pohled.

„Taková zdatná žena je muži vždy vítanou oporou. A ty, Veličenstvo, podobnou oporu právě v této chvíli potřebuješ. A to ponechávám stranou ony již zmiňované politické výhody,“ řekl na to Jan ze Středy.

A Arnošt z Pardubic k němu tehdy přistoupil a pevně mu sevřel rameno. Jen on si mohl tak důvěrné gesto dovolit. „Po paní Anně truchlíš už téměř celý rok. Je třeba konečně odložit smutek a začít znovu žít. A navíc… neměl bys mít pouze jednoho syna, jednoho dědice.“

Karel tenkrát jen mlčky přikývl. Věděl, že Arnošt má pravdu. Oženil se s Alžbětou a jejich manželství opravdu špatné není, i přes ty její silácké kousky, kterými se tak ráda chlubí.

Jenže robustní a rázná Alžběta se nikdy nemůže rovnat půvabné a éterické Anně, která si s elegancí sobě vlastní vydržovala vlastní malý dvůr.

Karel si povzdychl, poklekl před oltářem a ponořil se do modlitby.

Ani ta však nedokázal zapudit myšlenku, kterou za daných okolností považoval za nepřístojnou a hříšnou – nepřestal toužit po skutečné lásce, po citu, který by nebyl podmíněný politickou nutností. Toužil ještě jednou prožít tu opojnou slast, která dá člověku zapomenout na vše, pouze na milovanou bytost ne. Prahl po tom, aby alespoň jednou jedinkrát mohl někoho milovat bez ohledu na politické výhody a aby někdo miloval jeho – pro něho samého, nikoli proto, že je císař.

V kapli svaté Kateřiny tak musel setrvat drahnou dobu, protože se freska nad oltářem zdála vybledlá prvním předjitřním přísvitem, když k ní opět vzhlédl.

„Sbohem, má Anno. Jen prozatím! Zase se vrátím,“ slíbil podobizně své třetí manželky.

Ztěžka vstal, zvolna vykročil z kaple a ponořen do myšlenek zamířil ke svým komnatám.

Tam na něj už čekal Jan ze Středy. „Vidím, že sis přivstal, Veličenstvo,“ poznamenal místo pozdravu.

„To ty rovněž, Jene!“ zasmál se císař. Vzpomínky na to, co se už nikdy vrátit nemůže, se rázem kamsi vytratily, stejně jako mlha stoupající z lesů obklopujících Karlštejn.

„Vždyť nás také čeká spousta práce!“ Jan ze Středy radostně zamnul rukama, neboť práce a povinnosti pro něj představovaly skutečně naplněný život.

„Ranní koupel mi snad ale dopřeješ!“ obrátil se k němu císař.

Jan ze Středy chvíli předstíral, že se souhlasem váhá, a potom si povzdychl: „Co jiného mi zbývá?“

Císař Karel projel impozantní bránou neméně impozantního papežského sídla v Avignonu a snažil se nedat najevo, jakým dojmem na něj Urbanův avignonský palác i tentokrát zapůsobil. Sám přebýval v nejedné výstavné rezidenci, ale bašta Jeho Svatosti ho vždy ohromila svým poněkud hrozivým majestátem. Už první nádvoří, kde se nyní císaři a jeho doprovodu dostalo důstojného uvítání, udivilo každého návštěvníka svou rozlehlostí. Karla pokaždé napadlo, že připomíná spíš vojenské cvičiště – stejně jako celé papežské sídlo připomínalo spíš vojenskou pevnost.

Podobné úvahy si však nechal pro sebe a s laskavým úsměvem přijal prokazované pocty. Poté se však okamžitě nechal zavést do Nového paláce, kde ho v sále určeném pro zasedání konzistoře už očekával papež Urban V.

Ani jeden z nich nehodlal ztrácet drahocenný čas.

Papež Urban V. zůstal sedět na honosném trůnu, když císař vkročil do prostorné komnaty. Sluneční světlo, které se ve zlatých pruzích vlévalo do sálu úzkými okny, se zatřpytilo na papežské tiáře a Karla napadlo, že to vypadá, jako by hlavu Jeho Svatosti už nyní zdobila svatozář.

Chvilku vyčkával, i když mu bylo jasné, že to bude on, císař Svaté říše římské, kdo bude nucen promluvit jako první.

Nakrátko v něm vzplál hněv. Jistě, Jeho Svatost zodpovídá za duše veškerého křesťanstva, mně však zase leží na bedrech zodpovědnost za Svatou říši římskou, pomyslel si. Není namístě, aby se mnou jednal jako se svým vazalem.

Papeže Urbana si jinak vážil, byl to člověk vysokých morálních hodnot, snažící se očistit svůj úřad od nepravostí, kterých se dopustili jeho předchůdci. Brojil hlavně proti dosazování příbuzných do významných postavení, což se o papeži Klementovi, který se podobnému nepotismu nevyhýbal, tvrdit zrovna nedalo.

Karel si povzdychl. Moudřejší ustoupí, usoudil. „Jsme ti zavázáni, žes nás přijal, Svatosti,“ začal proto jako první opatrný tah na téhle ožehavé šachovnici ve hře o moc a větší slávu Svaté říše římské. Nebyl si jistý, zda mu přitom to vznešené množné číslo, onen pluralis majestatis, který použil, nějak pomůže.

„A mne zase těší, žes vážil cestu tak dalekou, abys se mnou probral otázky, které nás oba tíží.“ Urban se po Karlových slovech celý rozzářil, rád, že má navrch. Zvolna, vznešeně povstal a sestoupil po několika nízkých schůdcích k císaři. „Máme toho spolu hodně k projednání,“ dodal, když se zastavil před svým hostem.

Karlovi neuniklo, že mu zpod papežské trojkoruny vykukuje ještě purpurová čepička podšitá kožešinou. V papežském Novém paláci sice panoval i na konci května chlad, ale ne zase takový, aby v něm byla takováhle pokrývka hlavy příjemná.

„Pojďme do mé knihovny, tam budeme mít větší klid,“ navrhl papež a změřil si císaře zkoumavým pohledem. Věděl moc dobře, že se do Avignonu neobtěžoval jen kvůli potvrzení nového pražského arcibiskupa. Bude na něj jistě znovu naléhat, aby přesídlil s kurií do Říma. Jenže to by znamenalo pohněvat si francouzského krále.

A to se Urbanovi dvakrát nechtělo.

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Karel.

Papež vykročil ke dveřím jako první, ale pak téměř úslužně srovnal s Karlem krok a ukazoval mu cestu ke knihovně. Francouzského krále si sice pohněvat nechtěl, avšak císaře Svaté říše římské si pohněvat nesměl.

Karel se pousmál. Tuhle cestu znal víc než dobře. Urban nebyl první papež, kterého v Avignonu navštívil. Sedět na papežském stolci dosud Klement, můj dávný učitel, bylo by to všechno snazší. Tedy alespoň v době, kdy jsme ještě bývali přátelé, pomyslel si. Knihovna papeže Urbana byla úctyhodná. Stěny lemovaly vyřezávané police a nízké knihovny plné vzácných rukopisů z klášterních skriptorií. Karlovi neuniklo, že na velkém psacím stole u okna spočívá několik dopisů, které papeži poslal před odjezdem do Avignonu.

Nechám na Jeho Svatosti, aby učinila další tah, pomyslel si, zvědav, které z témat navrhovaných v dopisech k projednání si vybere jako první.

Usadili se do pohodlných křesel, na Jana ze Středy však vybyla sice krásně vyřezávaná, ale nepříliš pohodlná židle. Papežův tajemník, který se k nim připojil, postával důstojně kousek od Urbana, připraven splnit každý jeho příkaz.

„Jistě chceš vědět, jaké stanovisko zaujímám k přesídlení papežské kurie zpět do Říma,“ ozval se nakonec papež, neboť císař Karel nechával uplývat čas v hlubokém mlčení.

Císař se opět pousmál. Zdálo se, že se Jeho Svatost rozhodla přejít překvapivě rychle přímo k jádru věci. Výsledkem této šachové partie si byl v tuto chvíli téměř jistý. Ten, kdo zahájí hru nejvýznamnější figurkou, obvykle nevyhraje.

„I o tom jsem s tebou hodlal mluvit, Svatosti,“ přikývl císař.

„Ovšem nejprve bych rád vyslechl tvé rozhodnutí týkající se biskupa Jana Očka z Vlašimi. Jak je ti známo, pouze na tvé radě závisí, zda přijme úřad pražského arcibiskupa.“

Urban udiveně pozdvihl obočí a pak pokynul tajemníkovi.

„Silvio, podej mi list Jeho Veličenstva, v němž se o Janu Očkovi píše,“ vyzval ho.

Vyzáblý mladík, jemuž z nezdravě nažloutlé tváře žhnuly tmavé horečnaté oči, prohrábl kostnatými prsty listiny na stole, jednu z nich vylovil, rozložil ji a podal ji s úklonou Urbanovi.

Papež, který si dokument dávno bedlivě prostudoval, chvilku předstíral, že ho pozorně čte.

„Váhání Jana Očka je dobrým znamením, že nebere náročnost úřadu arcibiskupa na lehkou váhu. Uvědomuje si zodpovědnost vyplývající z tohoto postavení. Usnadníme mu jeho rozhodování. Tímto ho potvrzujeme coby pražského arcibiskupa.“ Papež Urban předal s těmi slovy dopis zpět Silviovi.

„Potom je tu ještě otázka pravomocí našich legátů,“ pokračoval císař Karel a pobaveně přitom sledoval, že se papeži nedaří skrývat netrpělivost. „Rád bych rozšířil jejich pravomoci, a to na území, o kterých jsem se ti zmiňoval v dalším dopisu. Zatím je mají potvrzené pouze Čechy.“

Urban opět pokynul Silviovi. Ten vyhrabal císařův list.

„I s tím lze souhlasit,“ pronesl papež, aniž by tentokrát věnoval dokumentu důkladnou pozornost.

To, co chtěl vědět on, se týkalo přenesení Svatého stolce do Říma.

„Děkuji ti, Svatosti.“ Karel se odmlčel a chvilku si přitom papeže měřil upřeným pohledem. Ostré sluneční světlo, které se do knihovny vlévalo pootevřenými okenicemi, vykreslilo každý rys papežovy výrazné tváře. Zračilo se v ní napětí i přes tu lhostejnou masku, kterou si Urban neúspěšně pokusil nasadit.

„Zmínil ses o přesídlení kurie do Říma, Svatosti,“ začal císař až po chvíli. „Je načase, aby se papežský stolec navrátil do Říma. Úřad papeže zde, v Avignonu, příliš podléhá vlivu francouzského krále. A to nelze připouštět donekonečna. Musí být nestranný.“ Papež Urban blýskl po Karlovi nespokojeným pohledem.

Chvilku si mnul bradu, na níž se rýsoval tmavý stín rašícího strniště vousů. „Právě ty, Veličenstvo, bys měl mít pro francouzský vliv více pochopení. Vyrůstal jsi přece u francouzského dvora. A tvá první choť Blanka z Valois, pokřtěná jako Markéta, byla sestrou francouzského krále!“

„Právě proto, že jsem u francouzského dvora vyrůstal, chci ukončit toto… francouzské zajetí, jak se papežskému… pobytu začalo říkat.“ A pak dodal smířlivěji: „Musíme mít na zřeteli Svatou říši římskou, nejen Francii, Svatosti.“

Karel z toho výčtu francouzských vlivů vynechal Blanku, která by měl patrně v přítomnosti Jeho Svatosti říkat pouze Markéta, neboť tak byla pokřtěna a to půvabné nové jméno Blanka dostala pro svou plavou krásu až později.

Urbanovi přelétl po tváři nespokojený mráček. Papež jsem tu jednou já a nenechám se takhle poučovat, nedám si přikazovat, ani od císaře Svaté říše římské ne, rozhodl se pevně.

„Přenést papežský stolec do Říma je v tuto chvíli nebezpečné. Cožpak se k tobě nedonesly zvěsti o těch loupeživých tlupách, které v okolí města řádí? Vypravit se tam bez celé armády ozbrojenců by bylo riskantní. A tu já v danou chvíli k dispozici nemám.“

„Zato já ano. Rád ti ji poskytnu,“ nabídl se Karel.

„Tím se celá ta… složitá záležitost nevyřeší… Jak už jsem řekl, je tu francouzský král a…“ Papež máchl odevzdaně rukou.

„Složitost této situace by tedy jistě zjednodušilo, kdybych přijal korunu arelátského krále. Jako císaři mi tak jako tak náleží. Avignon by pak spadal do mé sféry vlivu, takže by ses nemusel obávat nepřízně francouzského panovníka, Svatosti. Myslím, že jsem něco takového měl udělat už dávno.“ Karlovi neuniklo, že jeho slova zasáhla kýžený cíl. „V takovém případě by se francouzský vliv umenšil. Tvé rozhodnutí o přesídlení do Říma by potom bylo mnohem snazší.“

Papež si vyměnil rychlý pohled se Silviem. „To je jistě zajímavý plán hodný vážné úvahy. Ovšem připravit takovou korunovaci, to si vyžádá značný čas. Mohu-li tedy navrhnout…“ Urban, který se rozhodl hrát o čas, si uvážlivě odkašlal, než pokračoval:

„Co kdybychom tedy za těchto nových okolností jednání o přenesení papežského stolce do Říma odložili a vrátili se k němu až po tvé korunovaci arelátským králem?“

Císař Karel ochotně přikývl. „Dobře. Ta korunovace proběhne začátkem června, tedy letošního června, což znamená za necelé dva týdny. Můj kancléř Jan ze Středy se s tebou, Svatosti, poté spojí, abychom projednali podrobnosti tvého odchodu z Avignonu.“

Papež Urban V. se užuž nadechoval k nějaké rázné odpovědi, pak si to však rozmyslel.

Pochopil, že tuhle partii s císařem Karlem IV. prohrál.

Císařská družina Karla IV. uvítala rozhodnutí svého velitele utábořit se k odpolednímu odpočinku na břehu řeky Rhôny. Cíl své cesty Arles už měli na dohled, z Avignonu to nebylo daleko.

Císař Karel a Jan ze Středy se loudali podél mělčiny, do níž se v těchto místech řeka rozlévala.

„Je tu opravdu krásně,“ poznamenal Karel. „Bude dobré stát se králem takového království.“

„A navíc království, které má dvě jména – Arelátské a Burgundské,“ řekl na to Jan ze Středy. „Pro které se rozhodneš?“

„Pro Arelátské.“ Karel se zahleděl na vodní hladinu zčeřenou mírným vánkem. Zračilo se v ní blankytné nebe a sluneční paprsky se na ní třpytily jako poházené zlaťáky. „Jan Očko už touhle dobou jistě do Arles dorazil. Rozhodnutí Jeho Svatosti o arcibiskupském úřadě ho, jak doufám, potěší.“

„To jistě,“ přikývl nepřesvědčivě Jan ze Středy.

Karel nyní sestoupil po nízkém břehu k řece. „Nechceš se osvěžit koupelí, Jene? V tak parném dni to bude příjemné.“

„To se nesluší, Veličenstvo!“ namítl Jan ze Středy, ale císař to odbyl smíchem. Svlékl si kabátec, vyzul jezdecké boty a jen v košili a kalhotách se brouzdal prohřátou mělčinou

Musím využít těch několika krátkých chvil sladkého nicnedělání, které mi zbývají před oficiálním příjezdem do Arles, pomyslel si. Potom bude zase jenom císař.

Zamířil k laguně skryté v olšinách. Jana ze Středy i ozbrojenou družinu ztratil z dohledu. Ponořil se do vody a vychutnával si tu osvěžující koupel. Pak se usadil na břehu a slastně se vyhříval na slunci. Život se mu nikdy nezdál harmoničtější.

„Blanko!“ zavolal na ni Karel, který jako by se teprve nyní vzpamatoval.

Ale odpovědí mu bylo jen tiché zašumění olší, do nichž se opřel mírný vánek.