HRDINKY BUDOUCNOSTI

KNIHA DRUHÁ

Příběh Devory Sharpové

KRISTYNA ANDREWS

Zakoupeno na oficiálním webu - www.kalitera.cz Šíření zakoupené verze e-knihy bez svolení aurtora je trestné.

Kupující: Koupeno dne:

HRDINKY BUDOUCNOSTI

Kniha druhá – DEV, Příběh Devory Sharpové

Vydala: Kristýna Krupičková – KALITERA

Jazyková korektura a redakce: Petra Kamlachová

Grafická úprava: Magda Kadlecová

Ilustrace na obálku: Eliška Chalupová

Tisk a vazba: Reprotisk s.r.o., Šumperk

1. vydání, 2025

EPUB: ISBN 978-80-908860-3-2

Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Kristýna Krupičková – KALITERA, 2025

kalitera@post.cz

Úvodní slovo čtenáře

Mám radost, že součástí této knihy může být úvaha jednoho z vás, čtenářů. Předmluvu na téma „Knihy v našem životě“ napsala Martina Sýkorová – úplně obyčejně neobyčejná blondýna z města Mělník, po večerech u čaje s rumem sepisující úvahy o životě, neúnavně věřící v dobro, sílu duše, přátelství a lásku, co hory přenáší, optimistická pesimistka se smyslem pro humor, až nezdravě závislá na čokoládě.

Procházím starou knihovnou v domě na předměstí, tam, co voní káva a skořice, stěny jsou popraskané a z polic se olupuje barva. Tam, kde mě babička nechávala si prohlížet atlasy světa mnohem většího, než jsem si tenkrát dokázala představit, a u map neznámých ostrovů si hrát na mořeplavce, zatímco slepovala potrhané listy s příběhy, které měly ještě mnoho co vyprávět. Prsty hladím názvy na hřbetech knih a čekám, která si mě zavolá. S respektem a opatrností otevírám jednu z nich. Je vrásčitá, místy potrhaná, ale i přesto nádherná. S vědomím, že nahlížím do světa těch, kteří do ní již před mnoha lety vtiskli obrazy svých myšlenek, se začítám do prvních stran. A najednou to vím. Vím, co jsou knihy v našem životě.

Knihy jsou otiskem duše. Duše, která chce být vyslyšena, pochopena, nezapomenuta a touží být skrze knihu mělčinou tonoucím, připomínkou krásy citů všem zlomeným srdcím, studnicí moudrosti věčným studentům, vřelou mateřskou náručí těm, kteří ji nikdy neměli, domovem pro tuláky, dobrodružstvím, o jakém se nám zdávalo, když jsme byli malí, nikde nekončícím vesmírem možností a světlem v té největší tmě. Knihy jsou záblesky duší přenesené na papír s jemností jim vlastní. Jsou poselstvím.

Knihy si nevybíráme. Knihy si vybírají nás. Jsou tím, čím je právě v tomto okamžiku potřebujeme mít. Přítelem, mámou, láskou, dobrodružstvím, zklamáním či vírou v lepší zítřky. Jsou čímkoliv, kdekoliv, kdykoliv a pro kohokoliv. Nechte se jimi najít a vezměte si od nich vše, co nabízejí, vše, po čem toužíte. Jen tak splní své poslání. Buďte víc než jen čtenářem. Buďte tím, kdo je vyslyší, pochopí a nezapomene, jak přenádherné naše duše jsou.

Tak pojďte nahlédnout do jedné z nich...

1.

Současnost

Ze školní budovy vyběhl hlouček pokřikujících dětí a v té změti hlasů nebylo pořádně rozumět jedinému slovu. Někteří ze starších studentů se po odpoledním vyučování vydali domů pěšky, pokud bydleli poblíž, na jiné děti už před školou čekali jejich netrpěliví rodiče. Kdokoliv jiný, kdo postával nedaleko školy a hleděl na skupinku žáků, aniž by na některé z nich čekal, by určitě budil podezření. Nejspíš by ho budila i mladá žena stojící opodál, kdyby si jí někdo všimnul. Její nevýrazný vzhled ale pozornost nijak nepoutal. Ve vybledlé kožené bundě, ošoupaných džínách a růžových teniskách vypadala skoro jako jedna z těch studentek, které předčasně vyspěly. Lidé jí tipovali méně než jejích třiadvacet let, ačkoliv ona měla pocit, že toho ve svém životě prožila víc než stoletá babička. Hnědé, mírně zvlněné vlasy jí volně splývaly na ramena, ale jakmile začalo pofukovat, stáhla si je zelenou gumičkou, kterou měla kolem zápěstí.

Ještě chvíli postávala v uctivé vzdálenosti od školy a pozorovala jednu blonďatou, výskající holčičku. Pak svou pozornost přenesla na jinou dívku s červenou čelenkou ve vlasech, ale nakonec se plně zaměřila na hubené děvče s dlouhými vlásky, které pomalu kráčelo k vozidlu, u něhož stála jeho matka. Děvčátko vypadalo jaksi ztraceně a velkýma plachýma očima pozorovalo divoké děti kolem. Když holčička došla k autu, matka ji pohladila po vlasech, něco jí pověděla a nakonec jí pomohla nasednout na zadní sedadlo. Potom se auto rozjelo a zmizelo v nejbližší zatáčce. To byl pro Devoru Sharpovou signál, aby se vydala domů.

Ten den si cestou z práce docela zašla. Namlouvala si, že jí procházka udělá dobře, když je venku tak hezky, ale ve skutečnosti neměla bezcílné procházky ráda. Chvíli ještě přemýšlela nad tou pohnutkou, která ji zavedla až sem. Muselo to být tím, co jí předešlý den řekl Simon. Nic nenaznačoval, narovinu jí oznámil, že by s ní chtěl mít dítě. Docela ji to vyděsilo. Žili spolu skoro půl roku a jejich vztah kupodivu fungoval, ale na tohle teď připravená nebyla. Vlastně už děti mít ani nechtěla a cítila se provinile, že mu o tom neřekla hned na začátku.

O čtvrt hodiny později stoupala po schodišti do pátého patra a nadávala na domovníka, protože pořád nezavolal nikoho na opravu výtahu. Byt, ve kterém se Simonem žila, byl neskutečně malý. Šlo vlastně jen o dvě miniaturní místnosti. V jedné stála kuchyňská linka a gauč s televizí a do druhé se jen tak tak vtěsnaly dvě postele. Do koupelny by se dva lidi už vůbec nevešli. Nic většího, co by bylo téměř v centru města, si ale dovolit nemohli. Devoře to koneckonců nijak nevadilo. Cítila se tu jako doma. Byla ráda, že po delší době konečně někam patří. Někam a k někomu. Ačkoliv k Simonovi ji poutal spíš vděk než láska. Nechápala, že se do ní mohl zamilovat, ale vážila si toho. U něj si mohla být přinejmenším jistá, že se jednoho dne někam nevypaří. Měl ji rád a to jí stačilo ke spokojenému vztahu. Kdyby jí někdo sdělil, že příštích čtyřicet let prožije se Simonem v jejich miniaturním bytě, ona jako servírka v bistru a on jako automechanik, neměla by proti tomu námitek. Vlastně by to i uvítala.

Vzduch uvnitř se jí zdál zatuchlý. Přešla k oknu a otevřela ho. Zima se blížila a vítr byl den ode dne chladnější. Zimní období měla mnohem radši než parné letní dny, kdy se z člověka řinul pot zanechávající nevábnou stopu na nejrůznějších částech oblečení. V posledních dnech se necítila moc dobře, a tak byla ráda, že ji šéf dnes pustil dřív domů. I teď jí bylo špatně od žaludku a padala na ni únava, jako by uběhla maratón, přitom se v práci nijak zvlášť nepředřela.

V tu chvíli, kdy se nakláněla z okna, aby se pořádně nadýchala čerstvého vzduchu, ji napadlo, že možná proto se Simon zmínil o dítěti. Přisuzoval její nevolnosti tomu, že je těhotná, ačkoliv dobře věděl, že bere antikoncepci. Ať už ho k tomu vedlo cokoliv, byla připravená povědět mu pravdu. Celou pravdu. Všechno o tom, proč s ním neplánuje mít děti.

Přestala postávat u okna a přešla k ledničce. Studená kola by jí na žaludek udělala dobře, ale po pár vteřinách mžourání do skoro prázdné ledničky si s nevolí vzpomněla, že Simon předešlý večer poslední plechovku vypil. Nalila si alespoň trochu vody z kohoutku a pořádně se napila. Pak se svalila do ošoupaného křesla u zdi, hlavu si opřela o opěradlo a zadívala se do zažloutlého stropu. Dovolila si pokračovat v myšlenkách, které předtím násilně zatlačovala někam na okraj vědomí. Zavřela oči a vybavila si hlouček dětí před školou a holčičku s velkýma plachýma očima. Bude muset Simonovi konečně říct, že ona už dceru má. Sedmiletou dceru, kterou porodila v necelých sedmnácti letech. Dítě, o které se nedokázala a vlastně ani nechtěla postarat. Nevěděla tehdy, co má dělat sama se sebou, natož s malým dítětem. A přesto se jí nikdy nedokázala úplně vzdát. Nesvolila ani k adopci, souhlasila pouze s opatrovnictvím. Měla nárok ji kdykoliv vidět a připomenout jí, že je její matkou, ale nikdy se k tomu neodhodlala. Proč taky? Proč by měla zasahovat do života malé holky, která byla šťastná a jejíž dětský svět nenarušovalo nic, čím by musela zaměstnávat svoji roztomilou hlavičku?

Devora otevřela oči a pomyslela si, že se pak možná Simon rozhodne od ní odejít. Nemohla by mu to mít za zlé, když mu zatajovala tak zásadní věc. A ještě mnoho jiných věcí. Na druhou stranu musel leccos tušit, ale byl natolik pozorný, že se jí na nic nevyptával. Nejspíš čekal, že se mu jednoho dne svěří sama, ale ona svou minulost už řešit nechtěla. Kdyby se rozhodl odejít, nerozmlouvala by mu to, protože věřila, že jinde by si určitě našel někoho lepšího, než byla ona. Tak nízké mínění o sobě měla.

Simon byl pro ni důležitý, zvykla si už na jeho přítomnost a těšilo ji, že zaplnil její samotu. Opravdu se moc snažila ho milovat, ale v jejím srdci byl ještě pořád zatlučený klín, se kterým se nedalo hnout. Stále tam trčel a útěchou jí byla pouze myšlenka, že nebolel tak moc jako dřív. Ale nezmizel. A Simon by si určitě zasloužil dívku, která by ho milovala doopravdy.

Zbytek dne neměla na nic náladu. Dlouhou chvíli si krátila prohlížením časopisů a kolem páté hodiny se přinutila uvařit alespoň něco rychlého k večeři. Když o něco později vypínala sporák, uslyšela rachocení klíčů v zámku. Simon se objevil ve dveřích, na hlavě měl jako vždy svoji kšiltovku zakrývající na krátko střižené vlasy. Špičku brady si nechával zarůst, ale tváře si poctivě holil každý druhý den. Líbily se jí jeho světle modré oči, které se zdály upřímné, ačkoliv na svůj úsudek nechtěla moc spoléhat, protože ji už tolikrát zradil.

„Ahoj zlato,“ ozval se jeho pozdrav. „Co to tu voní?“

„Udělala jsem těstoviny,“ odpověděla a přešla opět k oknu, aby do pokoje vpustila víc čerstvého vzduchu. Zul si boty a přešel až k ní. V ruce držel obyčejnou papírovou krabici, kterou jí podal. Vlepil jí krátký polibek a usmál se: „Všechno nejlepší!“

Překvapeně se na něho podívala. Zaskočilo ji to. Narozeniny už dávno neslavila a ani nečekala, že by si zapamatoval datum, které někdy na začátku jejich vztahu bezděčně utrousila.

„Myslela sis, že jsem zapomněl, viď?“ potvrdil její myšlenky.

„Spíš by se dalo říct, že jsem málem zapomněla já,“ usmála se rozpačitě. Nadzvedla víko krabice a uviděla šlehačkový dort s jahodami. Věděl, že jahody miluje. Uprostřed dortu bylo vyobrazeno velké číslo 23. Jak je možné, že čas tak rychle uletěl?

„Dáme si večeři a pak si ho rozkrojíš,“ mrknul na ni a vytáhnul z ledničky plechovku piva. Na jeden zátah polovinu vyprázdnil.

„Děkuju,“ položila krabici na kuchyňskou linku a otevřela spodní skříňku, aby našla vhodný podnos.

„Chtěl jsem koupit i nějaký šampaňský, ale…“

„Udělal jsi dobře,“ přerušila ho, protože věděla, co má na srdci.

Kývnul hlavou a obrátil do sebe zbytek plechovky. Jemu šampaňské stejně nechutnalo. Jedna nebo dvě plechovky piva po práci mu bohatě stačily. Byl na Devoru docela pyšný. Když se s ní před devíti měsíci seznámil, byla na alkoholu ještě závislá, ale krátce na to začala chodit na protialkoholní léčbu a od té doby se držela statečně. Neviděl ji ani jednou sáhnout po nějaké láhvi, dokonce ani po jeho plechovkách s pivem.

Devora konečně našla kulatý tác zastrčený pod několika talíři a jen co ho vytáhla, vypadnul jí z ruky.

„Dnes mi celý den něco padá,“ kroutila roztrpčeně hlavou.

Simon na to nijak nereagoval, jen se pousmál. „Jdu si dát rychlou sprchu.“ Zmáčknul plechovku a zamířil na koš vedle kuchyňské linky. Většinou se mu podařilo zaskórovat, ale tentokrát minul a plechovka dopadla na podlahu. „Sakra,“ ulevil si, udělal pár kroků, zvednul ji a mrštil s ní do koše. Pak se zase obrátil a zmizel v koupelně. Devora se otráveně podívala na loužičku piva, které stačilo vytéct na zem. Simon byl dobrák, ale do dokonalosti měl taky daleko. Často se ještě dokázal chovat jako malý kluk. Na druhou stranu si vážila toho, že poctivě chodí do práce a vzal si na starost placení nájemného. V tomhle na něho bylo spolehnutí.

Vytáhla dort z krabice, položila ho na tác a strčila do ledničky. Pípnul jí telefon na stole, a tak se rychle podívala na displej. Byla snad posledním člověkem na světě (když nepočítala stoleté důchodce), kdo ještě neměl mobil s rolovacím displejem. Asi v ní zůstalo něco z té doby, kdy chtěla patřit k regresorům, kterým se technologický pokrok lidstva nezamlouval. Chvíli na displej překvapeně zírala.

Všechno nejlepší k narozeninám, Dev. Doufám, že se máš dobře. Neddy.

Pár měsíců už o Neddym neslyšela. Předpokládala, že je někde ve vnitrozemí spolu s ostatními regresory. Udivovalo ji, že sehnal její nové číslo, ale Neddy si vždycky uměl poradit. Je možné, že by byl ve městě? Odložila telefon a řekla si, že se tím nebude dál zabývat. Možná mu později napíše, že se jí daří dobře.

„Tak jak bylo dnes v práci?“ zeptala se Simona, když zasedli k jídlu.

„Půl dne jsem ztratil s jedním starším Chevro-Fordem. Elektroniku měl úplně v tahu, takže jsme měnili obvody. Šéf měl jako vždycky blbý řeči o tom, jak jsme všichni pomalí. Ale jinak dnešek nebyl tak špatný. Ten milionářskej dědek, jak jsem se ti o něm nedávno zmiňoval, mi bokem strčil dvacku za dobrou práci. Posledně jsme si pěkně popovídali, takže jsem mu asi padnul do oka.“

„Tak to je fajn,“ snažila se vypadat zaujatě.

„Koupil jsem ti za to ten dort.“

Usmála se, ale víc neřekla. Ještě chvíli poslouchala jeho historky ze zaměstnání, ale ve skutečnosti si v hlavě formulovala správné věty. Potřebovala mu vysvětlit, že její život byl v minulosti komplikovanější, než mu původně přiznala.

„Chtěla jsem s tebou mluvit o tom, cos nakousnul včera,“ začala opatrně, když skončili s jídlem. Věnoval jí tápavý pohled, takže mu to téma musela připomenout: „Říkal jsi, že bys se mnou chtěl mít dítě.“

Jeho pohled se vyjasnil a zároveň zrozpačitěl. „Asi jsem tě tím trochu zaskočil, že?“

„Po pravdě docela ano, já…“

„Zapomeň na to, Dev. Vím, že všechno musí jít popořadě. Nejdřív svatba, potom děti. A je mi jasný, že času máme ještě dost. Něco našetříme a pak pronajmeme větší byt.“

„Mně tenhle docela vyhovuje,“ chtěla nepřímo naznačit, že víc prostoru ani nebude třeba.

„Vím, že to odsud máme oba blízko do práce, ale stejně chci koupit auto, takže s dojížděním problém nebude.“

„O to nejde,“ opět nevěděla, jak co nejlépe navázat na to, co chtěla říct, „spíš si myslím, že co se týče dětí…“

„Nerozebírejme dnes tyhle věci, zlato,“ přerušil ji znovu, což ji mírně popudilo. Bylo pro něho typické skákat lidem do řeči, zvlášť pokud vycítil, že se mu téma hovoru nebude líbit.

„Dnes máš narozeniny a nechci, aby sis kvůli něčemu dělala těžkou hlavu,“ chytil ji za ruku a přitáhl si ji k sobě, aby ji políbil. Neopětovala mu polibek tak vroucně, jak by si přál, ale on si z toho nic nedělal. Přešel k ledničce a vytáhnul šlehačkový dort. Sám už na něj měl chuť.

„Koupil jsem i svíčky, tak chvilku počkej, než to připravím.“

„To nebylo nutný, Simone,“ povzdechla si. Opravdu by jí bylo příjemnější, kdyby na její narozeniny zapomněl. Nechtěla mu ale kazit nadšení, a tak ho pozorovala, jak zapichuje útlé svíčky do dortu a pak jednu po druhé zapaluje. Nakonec dort postavil před ni na stůl, zatímco hlubokým hlasem zpíval Hodně štěstí, zdraví!

Devora se zadívala na tu spoustu malých plamínků. Doslova ji hypnotizovaly a ona od nich nedokázala odlepit zrak. Přinutily ji vybavit si jednu vzpomínku. Vzpomínku na její poslední narozeninovou oslavu, kdy jí ještě skoro nic nescházelo…

Dříve

„Sfoukni svíčky a něco si přej, zlato.“

Pohlédla na svou matku sedící u stolu, na kterém byl položený čokoládový dort. Vedle ní stál otec a o dva roky mladší bratr. V tu chvíli ani nevěděla, co si má přát. Možná takovou tu sukni s třpytivými flitry, jakou měla její spolužačka ze třídy. Nebo by si spíš mohla přát, aby se ta spolužačka odstěhovala někam do jiného města, vzdáleného stovky kilometrů od Washingtonu. Byla totiž velitelkou party holek, které jí dělaly ze života peklo. Jen před pár dny jí do vlasů zamotaly použitou žvýkačku, a z toho důvodu teď měla účes o deset centimetrů kratší. Nesnášela je všechny, ale naštěstí měla v sobě něco z otcovy povahy, takže si nenechala vždycky všechno líbit. Po matce zase zdědila chladný rozum a smysl pro realitu, žádné stavění vzdušných zámků. Zároveň od ní přebrala povahu introverta. Taková Devora byla. Praktická, ostražitá a víceméně tichá.

Sfoukla najednou všech deset svíček a ještě několik vteřin koukala na provázky kouře stoupající vzhůru.

„No, tak to bychom měli,“ pronesl netrpělivě Roy Sharp, čímž si vysloužil vyčítavý pohled své manželky. Devora už dávno pochopila, že její otec dává přednost společnosti svých neomalených kamarádů. Hlavně v poslední době se doma zdržoval jenom málo. Z práce se rovnou zastavoval v hospodě a k rodině se vracíval, až když už byli všichni v posteli. Byl to odjakživa morous a jedinou kapku náklonnosti uměl ve vzácných chvílích projevit pouze své ženě. Vlastní děti vnímal asi tak, jako když mu u ucha zabzučí otravná moucha – jedním mávnutím ruky je dokázal nasměrovat někam do opačného kouta místnosti, když se mu zdály moc dotěrné.

„Doufám, že sis na dnešek nic nenaplánoval,“ Miriam se zatvářila nešťastně a přehnaně lítostivě. Dokonce i Devoře tento výraz na matčině tváři vadil a nedivila se otci, že se chce opět někam vypařit.

„Jsem domluvenej s Greyem, že mu pomůžu dát dohromady kůlnu. On nám s tou naší přece taky pomáhal.“

Miriam se smutně zadívala z okna. Vždycky zůstala jen u vyčítavých pohledů, ale nahlas téměř nikdy nic neřekla. Devora by otci ráda připomněla, že ta kůlna, kterou mu jeho kamarád pomohl postavit, nevydržela ani první silnější závan větru. Vysloužila by si tím ale akorát dost silný pohlavek, takže radši mlčela a znovu se zadívala na dort.

„Co sis přála, beruško?“ Matka s námahou vytvořila na svém obličeji napodobeninu úsměvu.

Devora pokrčila rameny. Přála si, aby jí holky ve škole už daly konečně pokoj, ale s tím ji zatěžovat nechtěla, zvlášť ne teď, když byla opravdu nemocná a pořád si stěžovala na slabost v nohou. Miriam měla odjakživa sklony k hypochondrii, ale tentokrát to vypadalo, že ji skutečně trápí nějaká nemoc. Před dětmi se o tom ale nemluvilo.

„Nechci to říkat nahlas, jinak se to nesplní.“

Matka chápavě přikývla a obrátila se na svého syna: „Joshi, v botníku na chodbě je balík. Můžeš ho sem přinést?“

Devořin bratr se chvíli tvářil zaraženě, než mu došlo, co se po něm chce. Měl trochu pomalejší chápání a musel navštěvovat zvláštní školu, ale jinak byl docela bezproblémový. Za chvíli už nesl krabici zabalenou do levného papíru a podal ji své sestře.

„To máš od nás, holčičko,“ usmála se Miriam tentokrát srdečně.

Devora dychtivě strhla papír a hleděla na obrázek na krabici. Byl to interaktivní globus, který se jí tolik líbil. Tahle hračka byla na jejich poměry docela drahá, ale Devora si všimla, že krabice je ošoupaná. Rodiče museli dárek pořídit z druhé ruky, dokonce trochu pochybovala, že bude plně funkční, ale i tak z něho měla radost. Zeměpis patřil mezi její oblíbené předměty. Ráda si představovala cizí země, které sice v současné době vypadaly jinak než před válkou, ale o to víc jí připadaly pozoruhodné. Tenhle globus dokázal promítat na zeď pokoje úžasné obrazy vzdálených a občas už neexistujících krajů.

„Díky, mami,“ záměrně poděkovala jen své matce a na otce se ani nepodívala. Kdyby záleželo jen na něm, žádný dárek by nedostala.

„Dáme si konečně ten dort?“ ozval se Josh.

Miriam chtěla vstát ze židle, ale bylo vidět, že je to pro ni namáhavé.

„Seď, mami, přinesu talíře a nůž.“ Devora vyběhla směrem ke kuchyňské lince. Talířky naskládala na sebe, vytáhla nůž a pak si vzpomněla na lžičky, jenomže v přihrádce už žádné čisté nezůstaly. Vytáhla tedy čtyři ze dřezu a začala je oplachovat.

Matka s bratrem trpělivě čekali u stolu, zatímco její otec si něco nespokojeně mumlal pod nosem. Osušila lžičky a vrátila se se vším potřebným k jídelnímu stolu. S matčinou pomocí dort rozkrojila a každému nandala pořádný kus. Nebyl ze zcela poctivých surovin, ale nikdo si nepostěžoval. Byl to totiž první a na dlouho poslední dort, který k narozeninám dostala, protože jí bylo kulatých deset let. Teď si všichni počkají další dva roky na to, až bude desáté narozeniny slavit Josh. Nebo alespoň tak to Devora předpokládala. Ani ve snu by ji nenapadlo, že na její další narozeniny bude o dva členy v rodině méně…

2.

Současnost

Bylo něco po desáté hodině večer a Devora končila svou odpolední směnu. Odcházela ten den z podniku jako poslední, takže musela umýt bar, vyskládat myčku a dát nádobí na své místo. Před tím, než definitivně opustila svoje pracoviště, přešla k nástěnné televizi a chtěla ji vypnout. Právě běžel přehled rychlých zpráv a ona se jen krátce zaposlouchala do projevu jednoho z reportérů, který upozorňoval na utajené vládní výzkumy související s výrobou nebezpečného viru. Jen co to téma nastínil, vypnula obrazovku. Nemínila ty nesmysly poslouchat, protože byla přesvědčená, že novináři zkrátka teď nemají o čem psát, a tak si vymysleli tuhle báchorku.

Vyšla ven, strčila klíče do zámku, aby zamkla, ale v rukou ucítila podivné brnění. Chvilku se zamykáním zápasila, než se jí to po pár nadávkách povedlo. Přitáhla si límec bundy víc ke krku, protože bylo už chladno. Vydala se klasickou cestou ke svému bytu, ale pak, ani nevěděla, co ji to popadlo, se rozhodla, že to vezme přes park a ještě se trochu projde. Nechápala, proč má v poslední době tendenci k procházkám. Nejspíš potřebovala ještě trochu klidu na přemýšlení. Myslela teď na svou dceru nezvykle často. Nejspíš se to dalo předpokládat, když si konečně dala život trochu do pořádku. Nabízela se jí teď možnost znovu se s Rosemary sblížit. Naposledy ji v náručí držela před třemi roky a slibovala jí, že se zase brzo uvidí. Od té chvíle k tomu nenašla odvahu. Pěstouni, kteří si ji vzali do péče, Devoru několikrát kontaktovali s žádostí o adopci, ale ona k tomu nikdy nesvolila, ačkoliv chápala, že by to tak pro dceru bylo nejlepší. Oni pro ni znamenali skutečnou rodinu a dali jí úžasný domov, který by u vlastní matky nenašla. Jenomže ona si k ní chtěla znovu najít cestu. Teď už o tom byla přesvědčená a musela o tom říct taky Simonovi.

Byla skoro u východu z parku, když vtom se odkudsi zjevily dvě postavy a zastoupily jí cestu. Šlo o dva mladé muže, kterým mohlo být kolem dvaceti. Hned od pohledu však nevypadali nijak přátelsky.

„Naval kabelku,“ vyzval ji jeden z nich zostra.

Devora zatajila dech a automaticky stiskla ramínko kabelky. Měla ten den v peněžence dost peněz, byla skálopevně odhodlaná přispět Simonovi na nájem. Rozhodla se, že už ho nenechá táhnout většinu domácnosti samotného. Taky tam měla svůj mobil a klíče od podniku, kde pracovala. Šéf by určitě zuřil, kdyby musel vyměňovat zámek. Nedivila by se, kdyby jí to ten skrblík strhnul z platu.

„Nic vám nedám, ztraťte se,“ vyjela na ně bez špetky zaváhání v hlase. Doufala, že když se nenechá jen tak vystrašit, mladíci to vzdají. Takových týpků, jako byli oni, znala celou řadu. Nesměla dát najevo strach. Rázně vykročila vpřed a chtěla kolem nich projít, ale jeden z kluků se po ní ohnal a chtěl jí kabelku vytrhnout z ruky. Rozhodně se nemínila vzdát bez boje a začala se s ním přetahovat. Byla dítě ulice a podobných potyček už zažila spousty. Nemínila se tím nechat hned vykolejit, dokud ji ten druhý nepopadl za vlasy a sevřenou pěstí ji nepraštil do obličeje. Takovou agresivitu nečekala. Zapotácela se a kabelku pustila.

„Vy šmejdi!“ zakřičela a cítila, jak jí z nosu teče krev. Hned ji napadlo, že ti kluci potřebují peníze na drogy. Vždycky, když jde o drogy, člověk nezná meze. Předpokládala, že teď, když ukořistili, co chtěli, tak zmizí, ale spletla se.

„Co máš v kapsách?“ vyštěkl na ni ten, co ji uhodil. Na odpověď ani nečekal a znovu se na ni vrhnul, aby z ní serval koženou bundu. Začala se s ním prát, dokonce se jí podařilo kopnout ho do holeně tak, že bolestí zaúpěl a málem upadnul, ale jeho kumpán mu přispěchal na pomoc a chytil ji znovu za vlasy. Trhnutím ji srazil k zemi a nakopnul mezi žebra. Ta rána jí vyrazila dech z plic.

„Pomoz mi s ní,“ slyšela rozkaz jednoho z nich. V první chvíli byla ochromená bolestí, takže se ani nebránila, když ji popadli a táhli z pěšinky pryč do přítmí stromů a keřů. Ten silnější z nich si na ni sednul a snažil se zjistit, jestli u sebe nemá další cennosti. Očividně se mu líbila její bunda, a tak zatáhnul za zip s úmyslem servat z ní aspoň ten cenný kousek oblečení. Znovu se začala surově bránit, kopat a škrábat. Konečně taky přišla na to, že by mohla začít křičet, ale jen co se o to pokusila, ucítila prsty na svém hrdle. Stisk byl bolestivý a neúprosný, vzduch se neměl kudy dostat do plic a jí se začaly dělat mžitky před očima. Z posledních sil se snažila bránit, ale uvědomovala si, že je to marné. Takhle tedy skončí její život. Ráno ji najdou zakrvácenou a uškrcenou v parku. Možná to ani nebude hned ráno, ale až za několik dní, kdy už přes ni budou pobíhat brouci a potkani.

„Někdo sem asi jde,“ špitl nervózně druhý kluk, který celou situaci sledoval. „Já padám.“

Zadoufala, že stisk na jejím hrdle konečně povolí, ale útočník si nejspíš řekl, že pár vteřin navíc neuškodí. V uších jí začalo strašně hučet, ale pak rázem všechno utichlo a před jejíma očima se rozlila tma.

Dříve

„Hej, seš v pohodě?“ Devora ležela na zemi a absolutně nechápala, co se děje. Nad ní se skláněl nějaký kluk a ona v něm až po chvíli poznala spolužáka, který chodil o ročník výš. Nemohla si hned vzpomenout na jeho jméno, ale věděla, že zní neobvykle. Nadzvedla se a s nechutí zjistila, že se válí v něčem slizkém.

„Co to je?“ nasadila znechucený výraz.

„Ty holky čekaly, až půjdeš kolem, a chvíli předtím vylily na chodník Žůžo,“ vypadal trochu provinile, když to říkal. Očividně zdálky pozoroval, k čemu se její trýznitelky chystají, a očekával nějakou švandu, ale když viděl, že sebou Devora praštila o zem tak nešťastně, že se při tom uhodila do hlavy, už mu to moc legrační nepřipadalo.

„Hmmm,“ zavrčela rozmrzele. Žůžo byla nová, podle ní stupidní rádoby hračka, která se donedávna všude prodávala ve velkých kyblících a fungovala podobně jako modelína. Ale vynalézavé děti z ní dokázaly pomocí zahřívání a přidávání různých příměsí vytvořit slizký a hlavně kluzký sajrajt. Tenhle nápad se ve velkém začal šířit po sociálních sítích, takže to zkoušeli snad všichni, kdo tuhle věc měli doma, a obchodníci proto raději začali zboží stahovat z prodejních pultů.

„Pomůžu ti,“ chytil ji za ruku a než ho stačila odbýt s tím, že to zvládne sama, vytáhnul ji zpátky na nohy. „Ty seš Devora, že?“

Nijak mu na to neodpověděla a místo toho si prohlížela svoje oblečení, aby zhodnotila, jestli se nemá na poslední hodinu vykašlat a jít se domů převléknout. Pak si sáhla na zátylek, a když se podívala na prsty, uviděla na nich krev.

„Asi bys měla zajít na ošetřovnu,“ radil jí vážně.

„Půjdu domů,“ odpověděla rezignovaně a shýbla se pro učebnici, která jí při pádu vypadla z ruky. Byla celá upatlaná od rozteklého Žůža. Vtom se k nim po cestě přiřítila slečna Sondersová, která učila chemii.

„Viděla jsem to z okna,“ volala už z dálky, a když se ocitla až u nich, podívala se starostlivě na Devoru. „Jsi v pořádku?“

„Má poraněnou hlavu,“ odpověděl kluk místo Devory.

„Nic to není,“ zamračila se na něho. „Budu v pohodě.“

„Máš ještě nějaké vyučování?“

„Jenom přírodopis.“

„Kdo je tvůj třídní učitel? Řeknu mu, aby tě omluvil. A bylo by dobré, kdyby tě tvůj kamarád doprovodil na ošetřovnu a pak domů.“

„On není můj…“

„Já ji doprovodím,“ přerušil ji rychle. Očividně se mu zalíbil nápad, že se bude moct ulít z vyučování. „Mám mít ještě algebru a můj třídní je profesor Longwell. A já jsem Neddy Read.“

Slečna Sondersová ani jednoho z nich na svých hodinách neměla, takže se snažila zapamatovat si jejich jména.

„Zítra mi ještě nahlásíte jména těch tří dívek, co mají tohle na svědomí. Ty mladé dámy zaslouží minimálně třídní důtku,“ tvářila se pohoršeně. Učila na škole prvním rokem a byla do své práce zatím ještě zapálená.

Devoře příliš nezáleželo na tom, jestli dostanou důtku, nebo ne. Byla už definitivně rozhodnutá vyřídit si to s těma nánama osobně. Je pravda, že po uplynulých událostech jí daly na chvilku pokoj, ale teď znovu začaly vystrkovat drápky. Jenomže Devora si od nikoho nemínila nechat nic líbit. Slíbila to přece i mámě, předtím než umřela.

Učitelka zase odcupitala a Devora zamířila k východu z areálu školy.

„Počkej, máme jít napřed na ošetřovnu.“

„To škrábnutí si zvládnu ošetřit sama,“ odbyla ho. „A doprovázet mě nemusíš. Klidně jdi domů.“

„Slíbil jsem, že tě doprovodím, takže jdu s tebou,“ rozhodnul a Devora jen převrátila oči. Kus cesty ušli mlčky, ale po chvíli se mu snažila dát znovu najevo, že o jeho společnost nestojí: „Hele, je mi fajn a nebydlím daleko, takže v klidu dojdu sama.“

„Ty seš spíš taková samotářka, že?“ zakřenil se a ona se na něho konečně pořádně podívala. Byl docela pohledný. Dlouhá ofina mu už napůl lezla do očí, ze kterých vykukovali malí čertíci. Věděla o něm, že je průšvihář. Pokud někdo ve škole dostal ředitelskou důtku nebo zhoršenou známku z chování, bylo jeho jméno hlášeno na konci roku školním rozhlasem, aby se dotyčný mohl stydět veřejně. Jméno Neddyho Reada už se v rozhlase minimálně dvakrát ozvalo.

„Neddy je zkratka jakýho jména?“ zeptala se, protože si pořád nemohla vzpomenout.

„To je snad jedno, ne?“ očividně se mu vlastní jméno moc nezamlouvalo a nerad ho vyslovoval nahlas.

Devora pokrčila rameny a dělala, že je jí to jedno. Chvíli mlčeli a Neddy nakonec uznal, že svou otázkou vlastně projevila zájem dozvědět se o něm něco víc.

„Benedict,“ odpověděl nakonec s povzdechem a ušklíbnul se. Devoře se na tváři objevil škodolibý úsměv. „Tvoje jméno je taky divný,“ připomněl jí.

„Je hebrejský,“ vysvětlovala mu. „Máma si oblíbila jména hebrejskýho původu. Ona se jmenovala Miriam a brácha Joshua.“

Mlčky přikývnul. Nebyl si úplně jistý, jestli už se úplně vypořádala s jejich smrtí, ale vypadalo to, že ano, když o nich dokázala mluvit. Všichni ve škole věděli o tom, že její bratr a matka zemřeli krátce po sobě. Spolužáci Devoru znali pod označením ta chuděra z osmičky.

„Je to blbý,“ poznamenal nahlas, čímž reagoval na svoje myšlenky, ačkoliv Devora se chvíli domnívala, že slovem blbý označuje křestní jména v hebrejštině. Až po pár vteřinách pochopila, že jí ve skutečnosti vyjadřuje soustrast.

„Na co tvoje máma vlastně umřela?“ zeptal se, teď už bez rozpaků.

Znovu pokrčila rameny. Částečně byla přesvědčená, že na zlomené srdce. O její nemoci toho moc nevěděla, snad jen to, že při ní člověku ochabuje svalstvo, ale Devora věřila tomu, že by tu matka ještě byla, kdyby bratra měsíc před její smrtí nesrazil na přechodu opilý řidič a na místě ho nezabil. Vůle k tomu, aby se svou nemocí bojovala, ji rázem opustila. Nedokázala se znovu vzchopit ani kvůli dceři.

„Už si nepamatuju, jak se ta nemoc jmenuje. Jenom vím, že máma byla každý den slabší a slabší, a když už ani neudržela lžičku v ruce, odvezl ji táta do nemocnice.“

Neddy si strčil ruky do kapes a odmlčel se. Hleděl upřeně na chodník, po kterém kráčeli. Pak se jeho obličej poněkud vyjasnil: „Kdybys chtěla, stavil bych se pro tebe zítra po škole. Chodíme s kámošema na jedno naše místo. Myslím, že by se ti to mohlo líbit.

„Proč myslíš?“ zatvářila se nechápavě. Za prvé jí nebylo jasné, proč se o ni tenhle kluk zajímá, a za druhé přece nemohl vědět, co by se jí mohlo líbit, protože ji vůbec neznal. Nikdo ji neznal a nikdo se s ní ani nechtěl kamarádit. Možná až na Susan Devlinovou, ale ta se s ní na oko přátelila jenom proto, že jí Devora nechala opisovat úkoly.

„Seš prostě takovej kliďas a působíš na mě jako někdo, koho nic jen tak nerozhází. Všichni v naší partě se snažíme být v pohodě, takže si myslím, že bys k nám zapadla.“

Napadlo ji, jestli ho k tomu návrhu přiměla lítost, nebo jestli se mu na ní opravdu něco líbí. Anebo je domluvený s jejími spolužačkami a chystají na ni nějakou další boudu. Tu poslední myšlenku nakonec vyloučila a řekla: „Dík za pozvání, ale já ven moc nechodím.“

„To jsem předpokládal,“ mrknul na ni uličnicky. Nechápala, čím to je, ale cítila se v jeho společnosti příjemně. Vyzařovalo z něho něco veselého, s čímž se nesetkávala ani doma, ani ve škole.

„Znáš tu opuštěnou fabriku kousek od bosswoodskýho hřbitova? Tam je naše základna. Když budeš chtít, zastav se tam.“

Uměla si to docela dobře představit. Banda čtrnáctiletých kluků, kteří tam kouří trávu, popíjí levnou vodku a vedou drsňácký řeči. A pokud jsou tam i holky, tak ani nechtěla vědět, k čemu dalšímu tam ještě dochází. Ne že by neměla chuť sblížit se s nějakým klukem, ale ostych byl pořád ještě silnější než zvědavost.

„Bydlím tady v ulici,“ oznámila mu a zastavila se, čímž chtěla naznačit, že už opravdu nepotřebuje, aby ji dál doprovázel.

„Co je? Ty nechceš, abych věděl, kde přesně bydlíš?“

Zatvářila se nejistě. Popravdě spíš nechtěla, aby viděl, jak jejich dům vypadá. Dvorek se podobal smetišti a oprýskaný plot, vlastně celý dům, by zasloužily alespoň nátěr, když už ne pořádnou opravu.

„Tak já teda půjdu, uvidíme se zase ve škole,“ pronesl klidně, když viděl, že je na rozpacích. Mrknul na ni, otočil se a bez dalších slov se vydal tím samým směrem, kterým přišli. Znovu už se za ní neohlédl.

Pokračovala v cestě sama. Minula několik řadových domků, které nebyly nijak velké, ale aspoň vypadaly upraveně. Jejich dům patřil v ulici k těm větším, jenomže málokdo by při pohledu na něj toužil přijít na návštěvu. Otevřela skřípající branku vedoucí na dvorek. V přerostlé trávě už několik dní ležela zmuchlaná plechovka od piva. Devora kolem ní každý den statečně procházela a předstírala, že ji nevidí. Byla to většinou ona, kdo v domě udržoval pořádek, ale tu plechovku nechala dlouho ležet tam, kde byla, protože ji zajímalo, jestli otce nebo jeho novou družku někdy napadne vyhodit ji do popelnice. Ten den už to ale nevydržela a uklidila ji sama. Snažila se namluvit sama sobě, že to rozhodnutí nemá nic společného s Neddym a s obavou, že by se jednoho dne mohl zjevit u jejich plotu a s pohoršením sledovat odpadky na jejich trávníku.

V domě nikdo nebyl. Otec chodíval domů pozdě, stejně jako v době, kdy ještě žila Devořina matka. Vivienne se k nim nastěhovala asi půl roku po její smrti a Devora nejdřív nechápala, čím mohla otce okouzlit. Nebyla vůbec hezká a nebylo v ní nic, čím by se podobala jeho zesnulé manželce, snad až na světlou barvu vlasů. Na druhou stranu se člověk mohl stejně dobře podivovat nad tím, co Vivienne vidí na Royi Sharpovi. Byl věčně protivný a málokdy s ním byla kloudná řeč. Nakonec Devora usoudila, že si jeden druhého zaslouží.

Jak už to občas mezi macechami a nevlastními dcerami chodí, ony dvě si do oka nepadly. Vivienne si Devoru nijak neoblíbila, takže ji raději úplně přehlížela. Většinou kolem sebe jen beze slov procházely. Devora po škole trávila zbytek dne zavřená ve svém pokoji a četla si knížky nebo si na zeď promítala obrázky ze svého interaktivního globusu. Svou samotu měla nejradši, ale ten den, kdy ji domů doprovodil Neddy Read, se poprvé zamyslela nad tím, jestli je dobré trávit svůj volný čas pořád stejným způsobem.

Svlékla si oblečení umazané od Žůža a vklouzla do sprchy. Rána na temeni hlavy ji pod proudem horké vody chvíli pálila, ale nakonec se její tělo uvolnilo a ona znovu bezděčně pomyslela na Neddyho. Byla ráda, že Vivienne ještě nepřišla z práce, pokaždé totiž nadávala, když se plýtvalo teplou vodou.

Když Devora vyšla ze sprchy, usadila se na pohovce v obývacím pokoji a pustila si televizi. Samozřejmě se na ni dívala málokdy, protože kdyby se chtěla dívat, musela by být v jedné místnosti s Vivienne a sledovat její oblíbené nudné pořady. Když teď ale v domě nikdo nebyl, přepnula na hudební kanál a natáhla se přes celou pohovku, jejíž potah byl cítit cigaretovým kouřem. I popelník na stole už byl zase plný nedopalků. Devoře se v té poloze podařilo na chvíli usnout, ale muselo uběhnout sotva dvacet minut, když ji z dřímání probudil Viviennin hlas u vchodových dveří. S někým mluvila a Devoru v první chvíli napadlo, že si do domu zase pozvala jednu ze svých stejně hloupých kamarádek. K jejímu překvapení se ale ozval neznámý mužský hlas.

„Ty už jsi doma?“ Vivienne nakoukla do obýváku s mírně otráveným výrazem. V ruce držela papírovou tašku s nákupem. Chvíli nato se vedle ní objevil i její společník, který přinesl dva kartony piv. V první chvíli to vypadalo, že si Vivienne do domu přivedla milence, ale pak si Devora všimla jejich vzájemné podoby a odtušila, že to bude její bratr, o kterém se už párkrát zmínila.

„Ahoj,“ zakřenil se na ni. Byl hubený, zarostlý a oči měl červené, jako kdyby prohýřil celou noc. Věkem by mu hádala kolem třicítky.

„Ty seš Devora, že?“

Zamračila se a přikývla.

„Vypni ten rámus a jdi si dělat úkoly,“ zavrčela na ni Vivienne a namířila si to do kuchyně, aby vyskládala nákup.

„Nemusíš ji hned posílat pryč, Viv,“ vypadalo to, že se chce Devory zastat, ale ona z jeho potměšilého úsměvu neměla dobrý pocit. „Já jsem Travis, Viviennin bratr,“ potvrdil její předešlou domněnku.

„Ahoj,“ zamumlala, a kdyby nestál opřený ve dveřích a nepřekážel, už by byla na cestě do svého pokoje.

„Mluvila jsem s Royem po telefonu,“ ozvala se Vivienne z kuchyně, zatímco dávala věci do ledničky. Nejspíš pokračovala v hovoru, který předtím se svým bratrem vedla. „Řekl, že u nás můžeš pár dní zůstat, než si něco najdeš. Aspoň mu tady pomůžeš s nějakýma věcma.“

„Jo, to je jasný,“ ohlédnul se přes rameno a pak se vrátil pohledem k Devoře, usmál se a mrknul na ni. To byl pro ni impuls, aby přece jen vykročila a naznačila mu, že chce projít. Pochopil to, ale uhnul jenom o kousíček, takže se kolem něj musela vyloženě protáhnout. Potom rychle vyběhla po schodech nahoru.

„Mohl by ses mrknout na sekačku v kůlně, nějak nejde nastartovat,“ slyšela ještě Viviennin hlas. Naposledy se ohlédla a viděla ho, jak tam pořád stojí a přitrouble se na ni usmívá. Pak konečně vběhla do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

3.

Současnost

„Proboha, Dev! Co se ti ksakru stalo?“ zhrozil se Simon, když ji spatřil vycházet z ošetřovny. Nos měla přeražený a pod očima se jí začínaly dělat podlitiny. Na jejím krku byly jasně vidět otisky prstů. Devora poprosila ošetřující sestru, aby Simonovi zavolala, když ji do nemocnice přivezli. Jeho telefonní číslo bylo jediné, které znala zpaměti. Pochybovala, že svůj vlastní telefon ještě někdy uvidí.

„Dva chlápci mě přepadli v parku,“ oznámila mu sklesle.

„Okradli tě?“

Přikývla.

„Ale co ty modřiny na krku?“

Devora většinou mluvila na rovinu, a tak nevzrušeně odpověděla: „Řekla bych, že nebýt jednoho staršího pána, který šel právě kolem, asi už bych tady teď nebyla.“

„Nemůžu uvěřit, s jakým klidem mi oznamuješ, že se tě nějakej grázl pokusil uškrtit.“

Jen si unaveně povzdychla. Dostala už v životě tolik kopanců, že vůči nim začala být imunní, ačkoliv tenhle byl skutečně tvrdý. Takhle blízko smrti se ještě neocitla.

„Co jsi vůbec dělala v parku? Proč jsi nešla po práci domů?“

„Šla jsem domů, jen jsem to vzala trochu oklikou, abych se prošla.“

„Takhle pozdě večer?“ podíval se na ni napůl jako na blázna a napůl jako na problémového spratka.

„Nevím, co mě to popadlo. Odvezeš mě už domů?“

Simon jen naštvaně kroutil hlavou.

Na parkovišti před nemocnicí stála jeho motorka. Pro dva lidi nebyla moc pohodlná a kromě toho se na ní každou chvíli něco porouchalo. Simona už nebavilo vrážet do ní peníze, a tak se rozhodl, že ji prodá, ale doposud se o ni nikdo nepřihlásil, takže se mu teď hodila.

„Neměli bychom se ještě zastavit na stanici?“

„S policií jsem už mluvila v nemocnici. Ve stručnosti jsem jim popsala, co se stalo. Zítra se tam musím zastavit a sepsat podrobný hlášení. Doufám, že ty zmetky najdou.“

„Viděla jsi, jak vypadali?“

Nejistě zavrtěla hlavou: „Byla tam docela tma, takže ne úplně. Víc si rozhodně vybavuju toho, co mě škrtil.“

Simon nejdřív nasadil takový pohled, jako by chtěl sám vraždit, zároveň však působil ustaraně, jelikož si začal plně uvědomovat, že o ni mohl přijít.

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho a usmála se. Jenomže jakmile to dořekla, začínala mít pocit, že se jí podlamují kolena. Musela uznat, že dostala pořádnou nakládačku. V nemocnici jí dali něco proti bolesti a ona už se těšila, až si zaleze do postele.

„Tak jedem,“ podal jí helmu a vyrazili domů.

Další den zašla osobně do práce, aby šéfa poprosila o pár dní volna. Doufala, že její zubožený vzhled v něm probudí lítost a docela to zabralo. Zvlášť ty otisky prstů na jejím krku. Bez velkých průpovídek souhlasil, že kvůli ní předělá směny. Když mu nakonec sdělila, že jí útočníci ukradli taky klíče od podniku, zatvářil se dost kysele, ale nadávky si tentokrát odpustil.

Na policejní stanici ji čekala jedna zčásti dobrá zpráva. Někdo našel její peněženku odhozenou v tom samém parku, kde ji útočníci přepadli. Peníze v ní samozřejmě nebyly, ale zůstaly tam doklady.

Mladý policista sedící za stolem se zdál neobvykle milý. Pomyslela si, že nejspíš ještě nestihnul nakouknout do jejího trestního rejstříku. Dobré zkušenosti se strážníky neměla, za což mohl fakt, že při střetu s policií byla většinou delikventem. Zdálo se jí to už jako věčnost, kdy se s nimi naposled dostala do křížku, přitom neuplynul ještě ani rok. Motala se tehdy opilá po ulicích a pokřikovala něco ne moc hezkýho na kolemjdoucí. Pár týdnů nato poznala Simona a byl to on, kdo ji přesvědčil k protialkoholní léčbě.

„V poslední době se nám tu hromadí víc takových hlášení,“ sděloval jí sympatický mladý policista. „Nějaká banda mladíků po setmění okrádá lidi, ale ve vašem případě zašli už hodně daleko. Jste první, koho fyzicky napadli takovým způsobem.“

„Já jsem měla vždycky pech,“ pokusila se zavtipkovat, ale policista se na ni jen soucitně pousmál.

„Můžete se pokusit popsat mi ty útočníky a vylíčit, jak k celé té události došlo?“

Nadechla se a s nevelkým nadšením se snažila detailně si vybavit předešlý večer, na který by nejraději nadobro zapomněla. Pověděla strážníkovi, co se během těch několika minut odehrálo, ale podobou mladíků si nebyla jistá.

„Oba měli krátce střižené vlasy, byli docela vysocí a hubení.“ Hleděla upřeně do stolu, jako by čekala, že z dřevěné desky vyčte nějakou další nápovědu. „Měli na sobě tmavé oblečení. Ten, co mě napadl, byl bez bundy, měl jen tmavou mikinu s kapucí. A taky si vybavuju, že měl na hřbetu ruky tetování. Takový divný klikyháky.“

Policista všechno poctivě zapisoval, zatímco tápala ve své paměti. Na obličeje nikdy moc dobrou paměť neměla, spíš si dokázala všímat maličkostí nebo doplňků. Pravdou bylo, že se to celé seběhlo tak rychle, že neměla čas zapamatovat si další podrobnosti.

Budovu policejní stanice opustila po necelé hodině. Nějak ji celý ten výslech vyčerpal, a tak si po pár minutách musela na chvilku sednout na lavičku. Zničehonic se jí začaly vracet vzpomínky na vlastní prohřešky a na jiné policejní výslechy, které dříve musela podstoupit. Byla ráda, že se jí vcelku podařilo odpoutat od minulosti a změnit svůj život. Dokonce měla občas pocit, že je sama na sebe hrdá a že by z ní měla radost i její máma. Podívala se vzhůru k nebi, přes které pluly šedivé mraky. Ty mě stejně sleduješ a snažíš se mi pomoct, že jo, mami? Včera jsi mě určitě taky zachránila.

Po chvilce se zvedla z lavičky a zapřemýšlela, kde je nejbližší obchod IEACell. Moc nevěřila tomu, že by se její mobilní telefon ještě někde našel, přestože identifikační číslo přístroje nechala zablokovat, čímž se stal prakticky nepoužitelným a neprodejným. Mávla nad tím rukou. Simon ji už tisíckrát žádal, aby si z ušetřených peněz koupila nějaký Roll-Phone. Rozhodla se, že se po nějakém starším modelu podívá a pořídí si ho na splátky. Ještě než ale stačila vykročit, někdo se jí postavil do cesty. Překvapeně pohlédla na mladého muže.

„Neddy?“

„Ahoj. Tys teda dostala pořádnou ránu,“ zazubil se na ni tím svým typickým způsobem, ale vzápětí nasadil starostlivý výraz.

„Co tady děláš? Ty ses vrátil?“

„Přijel jsem si sem vyřídit pár věcí a napadlo mě, že bych tě mohl pozdravit.“

Byla tak zaskočená, že nedokázala znovu promluvit. Neuměla si v ten moment ujasnit, jestli ho ráda vidí. Jasně si najednou vybavila, jak ji před rokem přesvědčoval, aby s ním odjela do vnitrozemí a vykašlala se na hlavní město. Ale odmítla. Oba moc dobře věděli, co ji ve Washingtonu drží, a proto na ni nenaléhal moc dlouho.

„Jak jsi mě našel?“

„Šel jsem támhle po chodníku, náhodou jsem tě uviděl a řekl si…“

„Neddy,“ přerušila ho a podívala se na něj, jako to dělávají rodiče, když se je dítě snaží oblafnout nějakou hloupoučkou výmluvou.

„No dobrá,“ usmál se, protože předpokládal, že mu to nezbaští. „Chris mi prozradila, kde pracuješ, takže jsem se tam před chvílí zastavil a servírka za barem mi řekla, že jsem se s tebou minul o pár minut. Pověděla mi, že tě okradli v parku a že budeš na stanici. Takže jsem to tady chvíli obcházel a čekal, až vyjdeš ven. Ale teď vidím, že to nebylo jen tak nějaký přepadení. Co se vlastně stalo? Jsi v pořádku?“ Znovu ten znepokojený výraz.

„Nech to být, není to tak strašný, jak to vypadá,“ snažila se ho obelhat, protože nechtěla, aby si o ni dělal starosti. „Takže teď už jsi mě viděl, pozdravil a můžeš zase zmizet.“

„To znělo, skoro jako by ses na mě zlobila,“ prohlásil naoko dotčeně.

Nadzdvihla jeden koutek úst a ušklíbla se. Měla vůbec důvod se na něho zlobit? Chvíli nad tím uvažovala a pak uznala, že ne.

„Jak se vlastně máš v tom vašem skvělým městě regresorů?“

Nenuceně pokrčil rameny: „Je to tam fajn. Pohodička. Klídek.“

„Takže nuda?“

„Jo, trochu,“ zasmál se.

Chvíli si ho prohlížela. Slušelo mu to. Konečně si udělal trochu pořádek ve vlasech. Zkrátil je, takže už neměly tendenci padat mu do těch jeho šibalských zelených očí. Dokonce z jeho šatů cítila lehkou kolínskou.

„Spíš mi řekni, jak se daří tobě, Dev.“ Jeho pohled zase zvážněl. Pořád v něm byl ještě znát skutečný zájem.

„Mám se dobře,“ odpověděla prostě a potěšilo ji, že ve svém vlastním hlase slyší upřímnost.

„To vidím.“ Dotkl se jen velmi zlehka špičky jejího nosu. „Vypadáš totiž příšerně. Nezajdeme někam dát si něco k jídlu?“

„Nemám teď moc času,“ nasadila omluvný tón, „potřebuju si obstarat jednu věc a pak si koupím čínu a vezmu ji Simonovi do práce, když mám dnes volno.“

„Simonovi?“ tázavě na ni pohlédl.

„Netvrď mi, že ti o něm Christine nic neřekla,“ zatvářila se pochybovačně.

„No jo, zmínila se mi, že někoho máš. Opět jsi dala přednost někomu jinýmu přede mnou,“ kroutil pohoršeně hlavou, což ji rozesmálo.

„Promiň, ale vypařil ses a teď po roce si myslíš, že tu na tebe budu čekat s otevřenou náručí? Nejsi o nic lepší než ti jiní.“

Chápal, kam tím míří, a vlastně vyčkával, jestli mu položí otázku, kterou mu kladla už tolikrát, až na ni začal být doslova alergický. A vzápětí se dočkal, protože Devora náhle uhnula pohledem a rozpačitě se zeptala: „O něm nic nevíš?“

Nervózně přešlápnul. Pořád se nic nezměnilo, ještě na něho nezapomněla.

„Ne. Bůhví kde je nebo co se s ním stalo. Znáš ho, Dev. Vždyť je to lump. Myslel jsem, žes na to už přišla.“

Neddyho vyčítavý hlas ji trochu popudil. „Jenom jsem se tě zeptala. Mně na něm už nezáleží. Já jen…,“ na chvíli se zarazila, „dobře víš, že jeho a mě už navždycky bude něco spojovat.“

„Já vím.“ Tentokrát se i on zahleděl stranou a chvíli zamyšleně mlčel. „Jak se má Rory? Víš o ní něco?“

Lehce pokrčila rameny: „Sledovala jsem ji nedávno před školou. Vyrostla. Zdá se, že jí nic nechybí.“

Na okamžik ani jeden z nich nevěděl co říct. Podíval se na ni, ale ten lítostivý pohled ji rozčiloval. Nechtěla, aby ji litoval.

„Jsem vážně rád, že nejseš sama a máš se dobře. Víš, že když budeš něco potřebovat, vždycky se na mě můžeš obrátit. Ať už jsem kdekoliv.“

„Kdy zase odjíždíš?“ Cítila, jak se v ní něco začalo svírat, nebo si spíš ten svíravý pocit až teď uvědomila. Sklíčenost se totiž dostavila už ve chvíli, kdy se před ní Neddy zjevil.

„Za pár dní. Mohla by sis někdy udělat výlet k nám do Charlestonu. Klidně i s tím svým Simonem. Možná by se vám tam líbilo víc než tady.“

„Kdyby jo, tak budeš první, komu se ozvu,“ pokusila se usmát.

„Beru tě za slovo,“ namířil na ni ukazováček a mrknul na ni tak, jak to uměl jenom on. Pak se otočil na patě a lehkou chůzí se od ní vzdaloval. V tom momentě začaly vzpomínky na minulost mohutně ožívat. Její nálada zničehonic poklesla. Klín v jejím srdci se pohnul a po dlouhé době zabolel. Zčásti kvůli Neddymu a zčásti kvůli člověku, na kterého si zakázala myslet. Nathaniel.

Dříve

Devora odcházela ze školy a vesele si pobrukovala nějakou písničku. Myslela na to, jak si předešlý den na školních toaletách došlápla na Teresu. Nejdřív ji dost hrubě přistrčila ke zdi, z hezkých vlasů jí vyškubla blyštivou sponu a mrštila s ní do záchodové mísy. Dala tím své sokyni jasně najevo, že si od nikoho nenechá líbit žádnou zlomyslnost. Bylo jí jedno, že to Teresa okamžitě nahlásí učitelce. Stejně u ní pak nenašla velkého zastání, protože ani Teresa nebyla žádná vzorná studentka.

Teď Devora nesla v papírovém pytlíku hezké střevíčky Sandry Spearsové. Vzala to přes park kolem nazelenalého rybníčku. Na chvíli se u něj zastavila a hleděla na jeho bahnitý okraj. A potom šup – střevíčky byly ve vodě. Divila se sama sobě, že se k něčemu takovému odvážila, a zjišťovala, že má dobrý pocit zadostiučinění. Nakonec ještě zbývalo vymyslet něco pro Leylu. Třídním důtkám se její spolužačky nakonec vyhnuly, takže bylo dobře, že vzala spravedlnost do vlastních rukou a pomstila se jim sama za tu blamáž s Žůžem.

Jak se ale blížila ke svému domovu, rozverná nálada začala pomalu ustupovat nepříjemným a ostražitým pocitům. Poslední tři dny, vždy když procházela brankou, doufala, že se už Vivienne vrátila z práce. Nerada zůstávala s jejím přihlouple se šklebícím bratrem doma sama. Trávník byl teď už posečený, to se mu muselo nechat, dokonce i nějaké harampádí už zmizelo a kůlnu čekal nový nátěr, ale Devora tomu člověku nedokázala přijít na chuť.

Vivienne ještě doma nebyla, zatímco Travis se rozvaloval na gauči s plechovkou piva v ruce a díval se na televizi. Když Devoru zahlédl přicházet, hlasitě ji pozdravil a mávnul na ni, aby si k němu přisedla. Vymluvila se na hromadu učení a vyběhla do svého pokoje. Nachystala si věci do školy na další den a sešity s úkoly si vyskládala na stůl. Dělala si je většinou až po večeři. Potom vytáhla zeměpisnou encyklopedii, kterou si půjčila ve školní knihovně, usadila se s ní na posteli a zvědavě v ní začala listovat. Jenomže uběhlo sotva pár minut a ozvalo se klepání na dveře. Travis ani nečekal na nějaké vyzvání a otevřel si.

„Tak jak bylo dnes ve škole?“ zeptal se nenuceně a opřel se ramenem o rám dveří.

„Jo dobrý,“ utrousila a pokrčila rameny.

„Co teď probíráte? Možná bych ti mohl s něčím pomoct.“

Chvíli mlčela. Přemýšlela, s čím by jí chtěl pomáhat, když sám vypadá, že neumí do pěti počítat.

„Spíš teď jen opakujeme. Budou písemky.“

„Co to čteš?“ Odlepil se ode dveří a několika pomalými kroky přešel k její posteli. „Neříkej, že máš ráda zeměpis? Já ho teda nesnášel.“

„Mě celkem baví,“ odvětila a snažila se do tónu svého hlasu vložit rozmrzelost. On si toho ale nevšímal. Sednul si na postel naproti ní. Oddělovala je jen velká bichle. Koukal na ni vzhůru nohama a předstíral, že ho tam něco zaujalo. Znervózněla ještě víc. Na cizí chlápky sedící na její posteli opravdu nebyla zvyklá. Travis se na ni najednou podíval zpříma. V koutcích mu cukalo, jak se snažil ovládat svůj úsměv.

„Připadáš mi jako fajn holka. Určitě máš spoustu dobrých kamarádů.“

„Ani ne,“ odsekla a zamračila se.

„Jak je to možný? Myslím, že seš chytrá. A kluci tě určitě taky nahánějí, že jo? Jistě už nějakýho máš.“

„Nemám,“ další strohé odseknutí.

Její nechuť ke konverzaci mu očividně nijak nevadila.

„Co je tohle?“ natáhnul k ní ruku a prsty přejel po koženém náramku. Cítila na kůži jejich ledový dotek, jako od ropuchy. Odtáhla ruku a zadívala se na náramek. Dal jí ho bratr pár dní před tím, než ho srazilo auto. Upletl ho v nějakém kroužku, kam ho máma přihlásila. Po tom, co oba umřeli, připevnila si na něj ještě ozdobný přívěsek, který našla v její šperkovnici. Od té doby ho pořád nosila a nikdy nesundávala. Jen ho musela párkrát povolit. Byl už místy zteřelý, ale jí to nevadilo.

„My dva můžeme být kmoši, mě se nemusíš bát,“ snažil se znít mile.

Nic mu na to neodpověděla, jen upřeně hleděla na svůj náramek. Pak se zespodu konečně ozvalo bouchnutí dveří. Vivienne přišla z práce. Hned taky bylo slyšet, že volá bratrovo jméno, aby se přesvědčila, jestli je doma. Travis s povzdechem převrátil oči.

„Tak zatím,“ mrknul na ni ještě a vyšel z pokoje. Ani za sebou nezavřel dveře.

„Byl jsem v koupelně,“ slyšela ho říkat. Ta prostá lež jí na klidu moc nepřidala. Rychle přibouchla dveře a zbytek dne vůbec nevycházela. Až hlad ji navečer přinutil sejít dolů a vzít si něco z ledničky. Vivienne seděla v obývacím pokoji u televize a Travise nebylo nikde vidět. Předpokládala, že šel do hospody, a byla za to ráda. Sáhla po sklenici džemu a z igelitového pytlíku vytáhla dva tousty. Než si je stihla namazat, vrátil se domů otec. Jen co překročil práh, Vivienne kolem něj začala poletovat, vyptávala se ho na všechno možné, ale jeho zajímalo jenom to, jestli je něco k jídlu a jestli už si Travis našel práci.

„Nebudu toho flákače živit donekonečna. Ptal jsem se Lerryho, jestli by se pro něj nenašlo něco v dílně. Dá mi prý během týdne ještě vědět.“

Vivienne se tvářila úslužně a ujišťovala ho, že s Travisem to nebude nadlouho.

„A ty!“ Roy Sharp ukázal na svou dceru, která si právě nakládala tousty na talíř, „volala mi tvoje učitelka, že jsi prý napadla nějakou holku na záchodech.“

„Ona si začala,“ bránila se Devora. Její otec sice nestál za nic, ale byl to poslední člověk, který jí zůstal, a ona v jeho očích nechtěla být špatným dítětem.

„Nechci žádný problémy, jasný? Mám svejch starostí dost a nemám čas poslouchat výlevy nějaký starý přechytralý krávy.“

Devora jen přikývla a se sklopenou hlavou si sedla ke stolu. Častokrát si brávala jídlo k sobě do pokoje, ale tentokrát, když otec přišel domů o něco dřív, zůstala v kuchyni. Vždycky tak nějak doufala, že si s ní začne normálně povídat. Ale on už jí pověděl všechno, co měl na srdci. Snědl si svoje obložené tousty, které mu Vivienne nachystala, pak si vzal noviny a šel si s nimi sednout do křesla v obývacím pokoji. Bylo slyšet, že Vivienne se ještě snaží zapříst s ním rozhovor, ale pokaždé ji odbyl jedním nebo dvěma slovy, takže to nakonec vzdala a věnovala se dál svým televizním pořadům.

Když Devora dojedla večeři, umyla po sobě i po otci nádobí a vrátila se zpátky k sobě do pokoje. Udělala si úkoly a pak si zalezla do postele. Než usnula, představovala si Sandru Spearsovou, jak lítá po šatnách a hledá svoje hezké střevíce a jak pak jde ve svých růžových bačkorách domů a mrznou jí nohy. Jen díky tomu usnula s úsměvem na rtech.

Probudilo ji vrznutí dveří. Muselo být už hodně pozdě v noci. Dům byl tmavý a tichý. Ležela tváří ke zdi, takže si nebyla jistá, jestli se dveře jejího pokoje skutečně otevřely. Něco jí ale zabránilo v tom, aby se pohnula. Nejspíš to byla přirozená ostražitost.

„Devoro, spíš?“ ozvalo se tiché zašeptání někde nad ní. Stiskla víčka a ani nedutala. Doufala, že Travis zase rychle odejde, když pochopí, že není vzhůru. Pak jasně ucítila ten zápach alkoholu, který se z něho linul. Zaplnil celý její pokoj. Cítila, že si sednul na kraj její postele.

„Seš moc hezká holka, víš?“ šeptal dál a ona cítila, že ji začíná hladit po ruce. Pořád nebyla schopná se pohnout. Jako by nad ní mávnul kouzelným proutkem a ona dočista zkameněla. Nedokázala nic udělat, ani když jeho ruka sklouzla níž, zajela pod přikrývku a začala přejíždět po jejích bocích. Po pár minutách se zase zvednul a odešel, ale ona se nedokázala pohnout ani dlouho po jeho odchodu. Jen bezmocně třeštila oči do tmy…

4.

Současnost

„Nemůžu uvěřit, že jsi mi to neřekla už dřív.“ Simon se na Devoru podíval tak, jako by mu bodla nůž do zad, což vlastně v přeneseném slova smyslu udělala.

„Chtěla jsem ti to říct, ale nejdřív jsem se potřebovala srovnat sama se sebou. Ani pro mě není lehký o ní mluvit.“

Zhluboka se nadechl a hlasitě vypustil všechen vzduch z plic. Pak zakroutil hlavou. „A kdo je otcem?“

Devora nasadila lhostejnou tvář. „Prostě jeden kluk z dřívějška. Ani nevím, kde je. On o Rory stejně ani nestojí.“

„Takže Rory,“ zopakoval to jméno rezignovaně.

„Rosemary,“ upřesnila, „Rory jí říkám nejspíš jenom já.“

„A kde je teď?“

„Je v pěstounské péči. Ti lidi, co se o ni starají, jsou fakt super, mají ji rádi. Dokonce ji chtěli adoptovat.“

„Proč to neudělali?“

Stiskla rty, její výraz jaksi zdrsněl: „Je to moje dcera. Ne jejich.“

„Chceš ji mít zpátky u sebe?“

Podívala se na něho a snažila se odhadnout, jak by reagoval, kdyby mu to potvrdila. Ta tvrdost v obličeji se zase rozpustila do nešťastného povzdechu. „Už si mě určitě ani nepamatuje. Vím, že se má dobře tam, kde teď je. Nemohla bych ji připravit o rodinu, na kterou si už zvykla. A já… nikdy nebudu tak dobrá matka.“

Simon se zatvářil napůl rozmrzele a napůl soucitně. Chtěl ji nějak povzbudit, ale pořád se ještě cítil podvedeně. Vždycky k ní byl upřímný a myslel si, že je to vzájemné. „Měla bys s ní zase navázat nějaký kontakt,“ prohlásil nakonec. „Je vidět, že ti na tom záleží.“

„Vážně si to myslíš? Tobě by to nevadilo?“

„Vadí mi, že ses mi s tím nesvěřila dřív.“ Sjel ji vyčítavým pohledem.

„Já vím. Omlouvám se.“

„Jsou ještě nějaký další tajemství, o kterých bych měl vědět?“

Upřela na něho svoje zelenomodré oči. Existovala spousta věcí, o nichž se mu ještě mohla zmínit, ale to nejpodstatnější už slyšel. Alespoň si to myslela. „Už nic.“

„A s ním, myslím s otcem tvé dcery, už nejsi vůbec v kontaktu?“

„Ne,“ odvětila s rozhodností v hlase. Věděla, že je Simon trochu žárlivý a že se v něm odteď už napořád usadí podezření, ale i tak doufala, že jí bude důvěřovat.

O pár vteřin později vstal ze židle a vzal si bundu. „Půjdu si s klukama zahrát kulečník, musím tu zprávu trochu vstřebat. Oba teď asi máme o čem přemýšlet.“

Vrhla na něj trochu polekaný pohled. Znamenalo to, že bude přemýšlet o jejich vztahu? Že by ji vážně nakonec opustil? Možná ano. Asi by ji to ani nemělo překvapovat, v životě měla vždycky jen smůlu.

„Tak dobře,“ sklopila zrak, a když opět vzhlédla, viděla už jen, jak vychází ze dveří.

Seděla na židli ještě několik dalších minut. Bylo jí najednou ze všeho nanic. Dokonce měla nutkání zaběhnout naproti do krámu a koupit si tam láhev vodky. Pro jednou se nic nestane, když si dám pár panáků.

Ale vzápětí by si za tu myšlenku nafackovala. Vydržela už tak dlouho s čistou hlavou, nesměla to pokazit. Přesunula se na pohovku a zapnula televizi. Potřebovala se na chvíli odreagovat a nemyslet. Právě skončily reklamy a za okamžik začala hrát znělka, na kterou čekaly desetitisíce diváků. Začínal seriál, který Devora přímo nesnášela, ale protože v tu chvíli byla myšlenkami napůl někde jinde, nepřepnula kanál hned. To až když se na obrazovce objevila vždy perfektní tvář Adriany Parsonové alias Cornelie Fetterlyové, začala rychle šátrat po ovladači. Všichni ti herci s těmi svými souměrnými rysy, vybělenými zuby a pletí bez jediného kazu jí lezli na nervy. V životě nezažili žádné těžkosti. Devora si domýšlela, že to nejhorší, co je mohlo potkat, byl škrábanec na nejnovějším modelu auta nebo flek na předražených šatech od nějaké výstřední návrhářky. Pohrdala těmi lidmi, kteří se pořád jen usmívali a dávali na odiv, jak báječný život mají. Věděla, že to, co v ní vře, je prachsprostá závist, ale na druhou stranu by mohla tvrdit, že ona se alespoň naučila vážit si toho, co má, už jen proto, že jí nikdy nic do klína samo od sebe nespadlo. Zakusila hořkou stránku života a o to sladší pak byly ty hezké okamžiky, i když jich nebylo moc.

Zmáčkla tlačítko ovladače a přepnula na zpravodajský kanál. To ji ale taky neuspokojilo, protože se znovu probíraly záležitosti kolem utajovaných výzkumů biologických zbraní. Moc velkou pozornost těmhle událostem nevěnovala, spíš jí to věčné omílání nějakých nepodložených teorií začínalo připadat přehnané a otravné. Mluvili o tom všichni a všude. A pokud to byla pravda? Co s tím kdo nadělá? Jestli chce lidstvo vymýtit svoji vlastní existenci, tak ať. Aspoň bude konečně na tomhle světě zase klid.

Znovu přepínala televizní stanice, dokud nenatrefila na hudební kanál. Ten měla odjakživa nejradši. Žádné otřepané seriálové fráze ani otřesné zprávy valící se ze všech stran. Jenom čistá muzika. To jí ke spokojenosti stačilo. Bohužel to v ní ale mnohdy vyvolávalo vzpomínky a bohužel většinou ty, které oživovat nechtěla. Jenže ten večer byla až příliš rozcitlivělá, hlavně kvůli tomu nenadálému setkání s Neddym. Držela to na uzdě celý den, ale útržky z minulosti se začaly vynořovat a ona už neměla sílu se jim dál bránit.

Dříve

Po škole se blížila ke svému domu, a čím byla blíž, tím pomaleji šla. Nakonec se i zastavovala a předstírala, že si čte plakát na sloupu elektrického osvětlení nebo že vyhlíží někoho v povzdálí. A pak, když už měla zahnout do ulice, kde stál jejich dům, se najednou rozhodla pokračovat v cestě rovně a šla a šla, aniž by věděla kam. Tou předešlou nocí byla ještě pořád otřesená. Těch několik minut, kdy se jí Travis dotýkal tam, kde to bylo za normálních okolností zakázané, jí připadalo jako nejdelší okamžik v jejím životě. Když pak odešel z jejího pokoje, až do rána se modlila, aby se nevrátil. Musel být hodně opilý a ona byla ráda, že se na víc nezmohl. Bylo jí ale jasné, že se to může velice snadno opakovat, a proto se momentálně netoužila vydat domů.

Jak se od domu zase vzdalovala, měnila se její sklíčenost ve vztek. Přišla už ve svém životě o hodně a nějaký zasraný pitomec jí teď vezme i to poslední, co měla. Útočiště, kde se mohla schovávat před světem. Už si tam nepřipadala v bezpečí. Nohy ji vedly bezcílně samy, a až když si uvědomila, že se ubírá směrem k bosswoodské čtvrti, vzpomněla si na Neddyho Reada a na to, co jí řekl o tom jejich doupěti. Nejdřív vůbec neměla chuť se tam jít podívat, jenomže zvědavost byla nakonec silnější.

Bosswood byla stejně ošuntělá čtvrť jako ta, kde bydlela. Nacházelo se v ní hodně opuštěných budov a ty, co opuštěné nebyly, stejně vypadaly, jako by v nich nikdo nežil. Hřbitov se rozprostíral až na jejím okraji. Prošla kolem něj, pak se dala stezkou přes neudržovaný park a nakonec došla k vysokému oplocení s velkou cedulí hlásající zákaz vstupu na pozemek. Drátěný plot byl zrezivělý a místy zprohýbaný. Kráčela podél něj a hledala nějakou díru, kterou by vklouzla dovnitř. Nakonec ji našla. Protáhla se skrz, ale zachytila se o kus trčícího drátu a udělala si díru do kalhot. V takovém momentě měla chuť začít lomcovat plotem a celý ho zdemolovat, ale ovládla se.

Rozhlížela se po velkém areálu tvořeném několika chátrajícími cihlovými stavbami. Největší budova stála v severozápadní části. Muselo to být hodně dávno, kdy továrna naposled fungovala. Devora ani nevěděla, co se tady vyrábělo. Stála nerozhodně na tom samém místě dobrých pět minut a rozmýšlela se, co dělat dál. Nezdálo se, že by tady někdo byl. Ticho přehlušovalo jen krákorání vran na stromech za plotem. Nakonec ji ta myšlenka, že je tam sama, podnítila k tomu, aby se vydala okolí prozkoumat. Pokud tu nikdo není, nemůže ji odsud ani nikdo vyhodit. Kráčela pomalu a ostražitě se rozhlížela. Přemýšlela, kterou budovu má prozkoumat jako první. Vchodové dveře byly zatlučené prkny, ale rozbitými okny v přízemí se mohl člověk snadno dostat dovnitř.

Nakoukla do první jednopodlažní budovy, kterou míjela. Šlo vlastně jen o jednu velkou místnost, na jejíž zaprášené betonové podlaze ležely staré kusy železa. Vnitřní omítka už byla na většině míst opadaná a zpod ní vykukovaly zčernalé cihly. Další budovu radši minula obloukem, protože byla podivně nahnutá a působila dojmem, že se co nevidět zbortí. Došla k hromadě sutin, které nejspíš kdysi tvořily nějaký přístřešek, z něhož už nic nezbylo, a najednou si všimla, že zpoza rohu vzdálenější budovy vyšli dva kluci. Měli na sobě vytahané mikiny a na hlavách černé bavlněné čepice.

„Hej, co tu chceš?“ zakřičel na ni jeden z nich. Nebyli zaskočení tím, že ji vidí, naopak, objevili se tam, protože ji museli odněkud zpozorovat. Devora se v první moment polekala a nebyla schopná slova. Během těch pár vteřin ticha se mladíci dostali až k ní. Chvíli se vzájemně prohlíželi. Netipovala jim víc než šestnáct. Byli si dost podobní, nejspíš dvojčata.

„Jsi hluchá?“ obořil se na ni jeden z nich. „Tady si hrát nemůžeš, takže se otoč a zmiz odsud.“

Ta poznámka i posměšný tón hlasu ji urážely. Mluvili s ní jako s malou holkou. Možná jim tak mohla připadat kvůli pihám na nose a střapatému culíku, který si ráno narychlo udělala a z něhož se během dne uvolnilo několik pramenů, ale na druhou stranu ti dva nebyli o moc vyšší než ona, takže by si podle jejího mínění moc vyskakovat neměli.

„Neddy Read řekl, že sem můžu přijít,“ odvětila trucovitě a vzápětí si uvědomila, že to opravdu znělo jako od malé holky.

Kluci se na sebe podívali. „Neddy že ti to řekl?“ Pak si ji znovu lépe prohlédli a na tváři jim začal hrát potutelný úsměv.

„Že by si Neddy konečně našel holku?“ prohlásil jeden z nich pobaveně.

„Nejsem jeho holka,“ zamračila se na ně.

„No, já myslím, že ses mu musela líbit, když tě sem nalákal,“ smáli se dál.

Nesměle sklopila zrak. Jelikož předtím nepřemýšlela, co stojí za Neddyho pozváním, trochu ji to vyvedlo z míry. Nepřišla přece za ním, byla jen zvědavá na tohle místo. Krom toho by ji sem ani nenapadlo přijít, kdyby ji k tomu nedonutily okolnosti.

„Tak co s ní provedem?“ radili se ti dva. „Nathanielovi by mohlo vadit, kdybychom ji vzali dovnitř. Na druhou stranu se pár dní neukázal. Bůhví kdy se zase vrátí.“

Chvíli debatovali a na ni se ani nepodívali, jako by tam s nimi nebyla, ale za chvíli se v dálce objevila další postava a Devora v ní poznala Neddyho. Krátce na ni mávnul a kluci se po něm s úšklebkem ohlédli.

„Ahoj,“ pozdravil ji, jakmile se k nim dostal. Devora měla ruce zastrčené v kapsách bundy a dostala najednou chuť odsud zmizet. Vůbec tyhle kluky neznala a netušila, co od nich může očekávat. Hádala, že jsou to všichni do jednoho flákači z pochybných rodin. I když jen kvůli špatnému rodinnému zázemí by je odsuzovat neměla, protože ona sama z jednoho takového pocházela a za flákače se nepovažovala.

„Ani jsem nevěřil, že bys doopravdy přišla,“ usmál se na ni trochu nervózně. Vypadalo to, jako by trochu zalitoval svého pozvání.

„Víš, jaký jsou pravidla, Neddy,“ promluvil na něho jeden z kluků vážně. „Nemůžeš si sem vodit lidi na potkání a už vůbec ne malý holky. Nathan jasně řekl, že čím víc nás tu bude, tím snadněji by na nás někdo mohl přijít a vyšoupnout nás odsud.“

„Myslím, že Dev bude v pohodě,“ snažil se působit, že je nad věcí.

Kluci ji znovu sjeli pohledem, který nevypadal moc přesvědčeně. „Tak co pro nás máš?“

Nechápavě se na ně podívala.

„Tys jí ani neřekl, že nováčci sem k nám chodí s úplatkem?“

„Vždyť ona něco příště přinese,“ mrknul na ni spiklenecky, ale Devora se pořád tvářila nejistě.

„Jaký úplatek?“ zeptala se nahlas a hned toho zalitovala, protože klukům její nervózní hlas jistojistě připadal jako holčičí kňourání. Převraceli oči v sloup a frajersky kroutili hlavou.

„Chodím do osmičky,“ zavolala za nimi, ale byli už pryč.

„Co znamená na všechny?“

„Kdo je Nathaniel?“