Theresa Paseková

HRANICE TEMNOTY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Theresa Paseková, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 184. a 141. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-15-6 (epub)

ISBN 978-80-88516-16-3 (mobi)

VAROVÁNÍ!

Tato kniha je určena pro dospělé čtenáře (21+!!!).

Obsahuje velmi explicitní sexuální scény, brutální násilí, psychické i fyzické týrání, znásilnění a detailní popisy traumat.

Děj se dotýká témat sexuální deviace, manipulace, zneužívání a psychických následků traumatu.

Tato kniha se dotýká fenoménu tzv. „extreme violence fiction“ – literárního směru, který realisticky zachycuje sadismus, smrt a psychické zhroucení postav.

Kniha zobrazuje prvky snuff, který zobrazuje smrt a brutalitu při sexu.

Text může být silně znepokojující a nevhodný pro citlivé čtenáře. Může vyvolat silné psychické reakce – odpor, úzkosti, znechucení i hluboký vnitřní neklid. Čtěte pouze, pokud jste si jisti, že jste na tuto jízdu připraveni!

Pokud jste připraveni čelit temnotě bez filtru a dotknout se hranic lidské bolesti i přežití: vstupte a nechte se knihou pohltit.

Věnování: Všem, kteří se nebojí vstoupit za hranici temnoty.

Prolog

Ticho.

Ticho tak hluboké, až mě pálilo v celém těle.

Chvíli si myslím, že jsem hluchá, pak najednou slyším svůj dech a bití svého srdce. Vzduch páchne kovem, močí, výkaly a ještě něčím, co se strašně špatně popisuje, strachem a bezmocí.

Otevřu jedno oko. Poté druhé. Nikdy jsem si nemyslela, že něco tak jednoduchého může být tak neskutečně náročné. Oči mám sice otevřené, ale tma přetrvává. Jediné světlo se jeví zpod dveří. Malinká škvíra, co mi dává aspoň nějakou naději.

Pohnu se. Bolest mi projede celým tělem. Nesnesitelná, jako by do mě vrazili pilu a chtěli mě přeřezat na dvě části. Hlavní tíha, kterou nesu, má jiný důvod.

Jsem spoutaná. Provazy? Ne, to není provaz, podle zvuku slyším těžký řetěz. Připadám si jako čokl, co je za trest uvázaný v boudě.

Instinkty mě jasně varuji: Hlavně zůstat v klidu, nevyvolávat rozruch ani nepřivolávat pozornost. Ovládnout se je nejtěžší, co musím udělat, a přesto cítím, jak mi jedna jediná slza sklouzává z pravého oka níže a hledá si cestičku pryč. Pryč z toho děsivého snu.

Zkusím se zhluboka nadechnout. Jde to těžce. Mám vyschlé hrdlo jako po maratonu a nutně se potřebuju napít. Neslyším žádné zvuky života. Občasné kapání vody, monotónní, pravidelné, přesné. Kap. Kap. Kap. A dál už nic.

Snažím se alespoň otočit hlavu. Zvládnu to možná tak o milimetr, nejde to. Je těžká a bolavá. Mozek se mi rozskočí na všechny strany. Nic si nepamatuju. Netuším, jak jsem se zde ocitla. Tramvaj, nebo trolejbus? Déšť, otevření dveří, následuje tma. Hluboká a ničím nerušená tma.

Leknu se. Vůbec nevím, zda to přišlo po minutě, půl anebo hodině. První hlasitější zvuk. Klik, cvak, cvak. Mechanické, automatické a chladné. Srdce mi rázem vyletí do krku a celé tělo se mi napne. Červené světýlko se najednou objeví v levém horním rohu. Malá červená tečka. Otevřu zeširoka své modro-zelené oči a zamrazí mě v týlu ještě víc. Kamera. Najednou cítím, jak mě někdo sleduje, vidí mě a zkoumá každý můj sebemenší pohyb. Každý centimetr mé nahé opálené pokožky. Každý můj záhyb na těle.

Čas splýval. Nevím, zda uplynuly minuty, hodiny, dny. Nejde to rozlišit. Pouze vím, že tohle místo se označuje, když někdo řekne horor, zlá noční můra, pocit prázdnoty, zoufalství a smrti.

Najednou uslyším první zvuk, který už z hlavy v životě nedostanu. Křik. Děsuplný. V tu ránu mě zalije ledový pot a husí kůží mám na každém milimetru těla. Znovu křik, řev a pak přijde mlasknutí. Jako by někdo vzal tupý předmět a někoho jím vší silou praští. Ne jednou, ale hned několikrát po sobě. Křik ustane. V ten okamžik by se ve mně krve nikdo nedořezal.

Kroky z chodby se blíží k mé kobce. Ano, tak tomu říkám. Kobka. Doslova. Poznám odemykání bezpečnostního zámku. Dveře se otevřou. Už jen podle otevírání musí být těžké. Možná ocelové. Proboha, kde to jsem? Pak se ozve další zvuk. Pomalá loudavá chůze. Poznám, že ten někdo se blíží ke mně. Pokleknutí. Vůbec nechápu, co mám dělat, nebo jak se zachovat. Chce se mi křičet, řvát, ale nevyjde ze mě jediný zvuk.

Vidím pouze vysokou mohutnou postavu zahalenou ve stínu místnosti. Pomalu si ke mně klekne. Cítím, jak se usmívá, jak na mě čumí a ten bídný chlívák se nemůže nabažit pohledu na mé tělo. Div mu neukápne slina.

Chci otočit hlavu na druhou stranu. Chytne mě svou velkou rukou za bradu a trhne jí zpět ke mně. Sáhne do zadní kapsy svých kalhot a něco z ní vytáhne. „Víš, co děláme neposlušným holčičkám, které se nechtějí dívat?“ Má chraplavý hlas. Odpovídá člověku mezi pětadvaceti až padesáti lety.

Div hrůzou neumřu, když ve stínu zahlédnu vytažený předmět. Kleště. Vezme mou ruku a podívá se na ni. „Takových krásných nehtíků bude škoda,“ směje se jako smyslů zbavený.

Kleště mi přiloží k malíčku, musím se okamžitě odklonit. Nemohu se na to dívat ani chvíli. Dá mi ale takovou facku, div se neponořím do temnoty. Znovu se zasměje se slovy: „Za každý pohled stranou, kopretinko, bude jeden nehtíček.“ A najednou to přijde. Z malíčku se dere krev jako na prasečích jatkách a já zakřičím tak nahlas, že mi pomalu selhávají i hlasivky. Pozvracím se, nebo spíš se zadávím žlučí a slinami. Bolest mi prostoupí do celé ruky. Prst mi cuká, štípe a nemohu s ním ani pohnout. Pociťuji, že i vzduch mi ho trhá na milion částí.

Přijde na řadu druhý. Musím se dívat, musím. I přesto, že je v místnosti jen lehké světlo vycházející z chodby. Pohled na mou zkrvavenou ruku je příšerný. Najednou jsem tolik unavená, že už skoro nevnímám. Cvak, křup, tma.

Propadnu se do tmy, do hluboké a nicneříkající. Jsem uvnitř světa, který nemá a nezná pravidla, pouze bolest, mučení, strach. Do světa, kde ticho, neuposlechnutí či jedna chyba znamená konec. A já jsem další objekt, další věc, další zboží, jež se stane jejich zvrácenou hrou. Klik, cvak. Červená tečka zmizne. Opět se ocitnu sama.

Kapitola 1.

Isabelle (před 3 měsíci)

Probudí mě ranní paprsky slunce, které mě lechtají po tvářích. A cítím ještě něco dalšího. Martinova ruka mě jemně hladí po zádech a následně sjíždí níže na mé boky a zadek. „Krásné ráno,“ pošeptá mi do ucha a políbí mě s jemným kousnutím. Zavrním slastí a oplatím mu polibek na plné rty. Nejdřív pomalu, ale Martin je dravější. Jazykem se dobývá k tomu mému. Rukou zajedu pod peřinu a jelikož vím, že oba spíme nazí, tak mi nic nebrání pohladit jeho ranní erekci.

„Ach,“ zavzdychá mi do ucha a prsty si najde cestičku k mému vlhkému rozkroku.

Prvně do mě zasune prst, ale hned na to přidá další dva. „Bože, Martine,“ vzdychám nahlas a on se jen usměje. Rty přejde na krk. Pokračuje přes prsa, kde se ústy přisaje na mé dvorce a začínám se ocitat v sedmém nebi. Jenže stejně sama vím, že vrchol nepřijde. Jako pokaždé. Ruku mu proto odstrčím a přesunu se nad něj. Nejdřív mu ptáka jemně honím, následně zrychlím. Vím, že nevydrží dlouho a bude na vrcholu.

Přestanu.

„Copak?“ podiví se a já zkřivím rty do úsměvu. Skloním se nad něj, pohladím mu krátké kudrnaté hnědé vlasy. Vtisknu mu na čelo pusu se slovy: „Budeme pokračovat večer. Je už pozdě, musíme oba do práce.“

Nespokojeně zavrčí: „Prosím,“ zaškemrá. Vstanu z postele, mrknu na něj a přesunu se z ložnice do kuchyně.

Bydlíme v bytě 2+kk na ulici Bay street v L.A. v obyčejném bloku s cihlovou fasádou, který nevyniká ničím zvláštním. Okna vedou do ulice, takže jsou neustále zaprášená. Výhled se dá, poblíž je park, takže některé budovy zastíní.

Vejdu do malé kuchyňky spojené s obývacím pokojem. I celá linku máme sladěnou do bílé barvy. Jídelní stůl je mírně oprýskaný za ten čas, co tu stojí. Obývák je útulný s pohovkou, která vždy zavrže, když se na ni večer posadím a koukám na televizi umístěnou na zdi.

Sice to tu není nijak moderní, jak vídávám na sociálních sítích od různých influencerů, bohužel nemám peníze nazbyt. Dokončila jsem vysokou školu v oboru ekonomie a zaučuji se v účetnické firmě. Martin je na tom v pojišťovně možná trochu lépe, ale nemůžeme si zatím dovolit více.

Připravím si rychlou snídani. Toast s burákovým máslem a kávu. Bez ní moje ráno neexistuje. Martinova snídaně je ještě jednodušší: cigareta s černou hořkou kávou.

„Tak co? Jak se těšíš na první den v práci?“ zaslechnu Martinův dotaz z předsíně, očividně už je na odchodu. Pomalými krůčky k němu přistoupím.

Chvíli přemýšlím, co říct, jelikož nervozita mi projíždí každým centimetrem těla.

„Jsem dost nervózní,“ přiznám s povzdechem a pokračuju: „Nový kolektiv, zaučování. Nevím, jak vše zvládnu.“ Usměje se na mě způsobem, do nějž jsem se před čtyřmi lety zamilovala. Má nádherný úsměv, ze kterého vždy tály snad všechny ženské, ale jeho oči sledovaly vždycky jen mě. Miluju, jak se ke mně ohleduplně, něžně a láskyplně chová, jak se spolu sbližujeme. Přesto mi něco chybí.

„Hele, myslím si, že vše zvládneš levou zadní. Kdyby cokoli, jsem na telefonu, těším se na tebe večer a nezapomeň, chci ranní rozehřátí dokončit.“

Obejme mě, dá mi pusu na čelo a vtiskne mi polibek na jemné rty. Rozloučím se s ním a jdu se převléct do ložnice, kde na pravé straně pokoje stojí vybudovaná vestavěná skříň.

Každý využívá polovinu. Přijde mi, že vlastním snad dvakrát tolik oblečení než Martin. Vždy se nad tím pousměji a zakroutím hlavou nad jeho typickým prohlašováním: Zlato, stačí mi pár triček, dvoje rifle, tři mikiny a několik párů bot.

Cesta do práce trvá zhruba půl hodiny. Centrum L.A. je před osmou ranní plné lidí spěchajících do práce a snažících se působit, že mají vše pod palcem a ví, co dělají. No, podle viděného chaosu mohu usoudit, že ani za mák.

Autobus smrdí směsicí deodorantu, levné kávy z nádraží, a hlavně potu, jelikož je léto a teploty dosahují i ráno vyšších hodnot. Ohrnu nad tím nos, nesnáším ten smrad.

Pracuji v malém kancelářském komplexu v Embarcadera. Stojí mezi velkým narvaným parkovištěm a nahnědlou zdí jiné kancelářské budovy.

V přízemí se nachází recepce, kde se ohlásím a slečna kolem třicítky s pohledem: bože, co po mně zas kdo chce, mě navede k výtahu po mé pravé straně, do pátého patra. Tváří se, jako by ji zanedlouho někdo měl odkráglovat. Protočím nad tím jen očima a vydám se k výtahu. Vystoupím, stisknu tlačítko a čekám, až mě zaveze do mého prvního pracovního dne.

Kanceláří se ozývá cvakání klávesnic na počítačích. Místnost je prostorná o pěti řadách a každá řada má čtyři boxy. Všichni jsou zabraní do práce a nikdo mi nevěnuje sebemenší pozornost.

Projdu celou kanceláří dozadu, kde jsou dveře vedoucí za šéfovou. Rachel, se kterou jsem měla před dvěma týdny pohovor, na mě působí dost mile i dnes. Zlehka zaklepu na její dveře. Zanedlouho mě vyzve dál.

Jakmile ji spatřím, závidím jí dlouhé vlnité zrzavé vlasy, krásné bílé zuby a vysokou postavu. Převyšuje mě o dobrých deset centimetrů. Já měřím sto sedmdesát pět. U Rachel je vidět, že se jí v práci vede skvěle. Vzala si na sebe modrý kostýmek šitý na míru, co skvěle pasuje k jejím očím, dokonce i k lodičkám Louboutin. Poprvé se stydím, jak vypadám. Vsadila jsem na jednoduchost. Na obyčejné vínové šaty a sandálky na podpatku. Ach jo, co už, říkám si.

Rachel se rozzáří oči, jakmile mě spatří.

„Ahoj! Ty jsi Isabelle, viď? Jsem opravdu ráda, že moje volba nakonec padla právě na tebe, jelikož tvé výsledky dopadly úchvatně, co se týká matematiky a logického přemýšlení.“ Přivítá mě milým úsměvem a opravdu je na ní poznat, že mě tu ráda vidí. Vypadá hodně energetická a příjemná. Na slečnu z recepce jsem už zapomněla.

„Ahoj,“ řeknu a snažím se působit přívětivě a méně nervózně, než se ve skutečnosti cítím, „také jsem moc ráda, že ten flek je můj,“ pousměju se. Moje poděkování je upřímné, protože práci opravdu potřebuju. Po dlouhé vysoké škole a různých kurzech, jsem si zajímavé místo zasloužila. Potěší mě, že si zapamatovala mé výsledky z různých testů.

Pokyne mi, ať vstoupím do její kanceláře. Projdu dveřmi a zůstanu zírat. Přede mnou se tyčí vysoká francouzská okna s výhledem na nedalekou zátoku a malinký lesík. Před okny stojí dubový stůl. Rachel se usadí do sametového křesla a pokyne mi, abych ji následovala do jednoho ze dvou naproti ní. Minu po levé straně knihovničku a po pravé malý stolek s kávovarem.

„Dáš si kávu? Vodu? Než tě pustím do víru práce, tak s tebou musím podepsat pár dokumentů a probrat nezbytnosti. Poté tě chci představit kolegům a zadat ti první úkoly,“ probere mě Rachel z transu a slova podtrhne svým zářivým úsměvem, jako by to byla drobnost. Za to já se cítím, že moje střeva vypovědí z velkého stresu službu.

„Dám si obyčejnou vodu, děkuji,“ sednu si spokojeně na křeslo v barvě kávy. Probereme nezbytnosti týkající se podmínek a výplaty. Po podpisu pracovní smlouvy cítím podivné mravenčení. Že by úspěch? Radost? Zvláštní. Po zhruba hodině mě Rachel zavede do mého boxu, kde je pracovní stůl se šuplíky a novým počítačem. Boxy jsou od sebe oddělené dřevem a plexisklem, takže vidím do uličky, ale na své sousedící kolegy ne, což je příjemné. Nemusím být nervózní, že mi někdo čumí přes rameno. Nesnáším to.

Seznámím se s pár kolegy, přičemž většina z nich je zhruba o deset až dvacet let starší než já, avšak dá se s nimi normálně povídat. Myslím si, že mě mezi sebe přijali. Nikdo se na mě nedívá povýšeně, ani jako na nováčka.

Mé pracovní nasazení zahrnuje účty, faktury, excelové tabulky, maily a různé telefonáty ohledně nezaplacení nebo naopak vratek. Vše dělám v programu QuickBooks online. Snažím se udržet tempo s ostatními. Sledovat čísla, počítat, opravovat chyby. A díky bohu, čas plynul celkem rychle.

Skončím okolo páté hodiny odpolední a jdu na autobus. Tak intenzivně ve mně bublá myšlenka, že mi nejspíš vyteče pomalu i z uší, jak moc mi zalévá hlavu. Snažím se ji ignorovat. Mozek mi stejně neustále našeptává: Co dál? Skončila jsem úspěšně vysokou školu, vstoupila, jak se říká do „dospělého života.“ Peníze stačí jen tak tak na nájem a jídlo. Martin peněz taky nemá nazbyt. Vše bylo bezpečné, poměrně stabilní, a přesto mi něco pořád vrtá hlavou, vtíravá myšlenka, která ne a ne přestat. Nudím se? Zamyslím se tak moc, že málem přejedu svou zastávku. Rychle vyběhnu dveřmi, než se zavřou. Za sebou slyším, jak se autobus rozjel na konec trati.

V bytě mě uvítá usměvavý Martin. Obejme mě a vtiskne mi dlouhý a něžný polibek. Ach, zbožňuju to, pomyslím si a vedu ho do ložnice.

„Copak? Dokončíme to?“ zeptá se mě rošťáckým tónem. Ten pohled mě rozpaluje a cítím z něj brnění po celém těle až ke konečkům prstů. Svlékám ho a všimnu si, že je jeho penis připraven. Uchechtnu se a kleknu si, aniž bych si stihla sundat šaty. Zastaví mě, aby mi je svlékl a poté trochu zatlačí na ramena, ať si kleknu. Pousměju se a vložím si teplý a ztopořený penis do úst. Prvně ho jazykem olíznu a pomáhám si rukou. Mnu mu koule, pak si je přiberu také do úst, saju je a hraju si s nimi. Dlouho ho netrápím a dám si jeho velkou chloubu hluboko do krku. Přiznám se, že mi to jde. Žádné dávicí reflexy jsem nikdy neměla.

Martina slyším vzdychat čím dál hlasitěji. Po chvíli se ke mně nakloní, aby mě zvedl a položil na postel. Sama dole teču a vím, že jeho to vzrušuje ještě víc. „Miluju, když je tvá kundička vlhká a říká si o to.“ S těmito slovy do mě prudce vnikne a začne mě šukat. Zpočátku jemně, ale poté se do mě opravdu opře. Křičím rozkoší a podívám se mu do očí: „Miluju tě,“ pronesu mezi vzdechy.

„Já tebe taky, Iz.“

Přestane a skloní hlavu k mé hladké a vlhké kundě. Vnikne do mě dvěma prsty a následně mě olízne jazykem. Lehce, nejdříve kolem mých pysků, a následně se přisaje na nejcitlivější pahorek. Vzdychám slastí a zavírám oči. Mám zakloněnou hlavu, prohnutá záda a prsty mu zajedu do vlasů. Tisknu ho k sobě, aby pokračoval a nepřestával.

Usměje se, přetočí na všechny čtyři a pronikne do mě znovu. Pravou rukou mě drží za bok a levou mi dráždí bradavku. „Už to nevydržím,“ přizná se a za chvíli mám jeho semeno na svých zádech.

Utře mě a chce dodělat i mě, ale vím, že to nepůjde. Nikdy jsem orgasmu nedosáhla. „Promiň, nezvládnu vyvrcholit.“ Vím, že ho zklamu. Sama už jsem zoufalá. Nevím, co je se mnou špatně a proč.

„Iz, nechceš za psychiatrem? Psychologem? Denně se ocitáme ve stejné situaci. Stále dokola. Nikdy ses se mnou neudělala.“ Z jeho hlasu cítím hněv a frustraci. Chápu ho. Jsme spolu čtyři roky a samotnou mě to dost mrzí, zvláště když na něm shledávám smutek.

Když se vykoupeme a jdeme si lehnout, Martin vytuhne do pár minut.

Já nemohu usnout.

Je ticho, zvláštní ticho, jako by dýchalo spolu se mnou. Ležím a přemýšlím, jestli někdy přijde den, kdy otevřu oči a nebudu cítit, že něco meškám, že bych měla být někde jinde.

Nakonec padnu do hlubin neklidných a děsivých snů, které se mi zdají čím dál častěji. 

Kapitola 2.

Isabelle (před 2,5 měsíci)

Je neděle. Ležím v posteli a slyším, jak krůpěje dešťových kapek lenivě sklouzávají po oknech. Poslední dny se mi nic nechce. V práci už jedu v tempu nasazeném i pro ostatní. Martin je od čtvrtka na služební cestě. Občas takto jednou za měsíc jezdívá, podle jeho slov tím získává peníze navíc. Mám z toho radost, protože nám každý dolar navíc pomáhá. Dnes večer se vrací a já mu chci udělat romantickou večeři, koukneme spolu na film a poté uspokojím jeho touhy.

I když je volný den, moje hlava neustále přemýšlí na plné obrátky. Ne a ne zastavit. Někdy cítím, že se zblázním. Často myslím a vzpomínám na své dětství, domov, co měl být bezpečným přístavem, ale paradoxně se jednalo o místo, kde osamělost vládla svým životem.

Naše rodina nijak nevynikala mezi ostatními. Na peníze jsme si nemohli stěžovat, ale tím to končilo. Moji rodiče kvůli své pracovitosti často neměli čas na nic jiného. Matka byla vůči ostatním velkorysá, avšak k vlastním dětem ne. My s bratrem jsme se většinou ocitli na vedlejší koleji. Matka dělala v lékárně, takže nebyla minimálně dvanáct hodin denně doma. A otec? Ten dbal hlavně na disciplínu. Sám vedl firmu, takže ji měl zajetou v hlavě a řídil se tím. Potom nesměla chybět dokonalost a výkon. Slabost? Neznám. Slovo nejde či neumím už vůbec ne. A tím jeho názory na jakoukoli situaci končily.

Pak tu byl můj bratr o patnáct let starší. I když jsem s ním krátkou část dětství žila pod jednou střechou, tak mezi námi prakticky neexistoval bližší vztah a naše sourozenecké vazby nefungovaly správně. V rodině jsem se cítila jednoduše malá, izolovaná a neviditelná.

Právě puberta se pro mě stala nejnáročnější. Tam se mi začaly lámat a objevovat věci, se kterými v hlavě bojuji do teď. S postupem času vím, že jsem byla hlavně introspektivní, studovala jsem v hlavě vlastní svět, myšlenky a vše důkladně analyzovala. A všechny pocity dohromady ve mně vyvolávají silný vnitřní konflikt. Stud, odlišnost a nejvíce snahu potlačit, co mě fascinovalo a děsilo zároveň.

Když si vzpomenu na odborné články, které jsem tehdy na vysoké hltala, nejvíc by na mě seděly masochistické tendence. Toužila jsem a stále mám touhu ovládat, testovat vlastní hranice a kontrolu nad tělem a myslí. Jenže jsem to nikdy ven nepustila, a proto si říkám: Co by se stalo, kdybych to udělala? Kdybych se utrhla ze řetězu a vypustila vlastní démony z hlavy ven?

Vzpomínám si na den, kdy mi bylo okolo třinácti. Nudila jsem se. Nikdo se doma nenacházel a já narazila na videa pro dospělé. Porno, péčko, XXX, erotické filmy, říkejte si tomu, jakkoli chcete. Hledala jsem drsné scény. Hrozně mě přitahovaly a lákaly. Klikla jsem na scénu v kategorii: Pouze pro opravdové fajnšmekry. Tam jsem našla, co mě přitahuje a fascinuje.

Vybavuju si scénu dvou žen a dvou mužů. Všichni se nacházeli nazí a leželi na jednom lůžku. Ženy měly svázané nohy i ruce k posteli a oči zavázané šátkem. Chlapi se tyčili nad ženami a vedle nich se nalézalo několik nástrojů na pojízdném vozíku.

Prvně to byl normální sex, nic zvláštního. Užuž jsem mačkala křížek, když v tu ránu jeden muž vzal nůž. Bez jakýchkoliv okolků ženu řezal do břicha, rukou, stehen, prsou. Řez se zdál mělký, ale krve teklo dost. Muž olizoval z ran rudou tekutinu a nasával ji, jako by šlo o sladký nektar. Žena teprve teď naplno prožívala rozkoš a vyvrcholila. Já si začala hrát i se sebou, prozkoumávat své tělo. Bylo mi třináct, když jsem se s tím setkala poprvé. Hrozně se mi to líbilo a sáhla jsem si na ještě nevyvinutá prsa a rozkrok. Z toho všeho jsem byla naprosto vlhká. Vzrušení mě zaplavovalo a každá část mého těla chtěla stále intenzivněji prožívat a vnímat.

Druhý muž si vzal lano, které dal své partnerce okolo krku. Ta klečela na všech čtyřech. Škrtil ji, ne zrovna jemným způsobem. Bylo zřejmé, že pomalu ztrácí dech. Jenže se po chvíli ocitli oba na vrcholu a s nimi i já.

Když jsem video vypnula, celá zadýchaná jsem si lehla na postel. Došlo mi, že mě něco podobného přitahuje. Kromě pocitu rozkoše ve mně vzrostly i vina a stud, že jsem jiná. Uzavřela jsem se do sebe.