WASTE WARS

Copyright © 2025 by Alexander Clapp

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA.

All rights reserved

Translation © František Tymr, 2026

ISBN 978-80-284-1019-3

Věnováno mému otci.

ÚVOD

Marast v Mezopotámii

Zvláštní příjezd

Kdo má hodně majetku, má i hodně starostí.

staré sumerské přísloví^1

Jednoho chladného večera koncem roku 2016 seděl kurdský farmář jménem Izzettin Akman na balkóně ve druhém patře svého betonového domu, jen pár kilometrů od tureckého města Adana. Najednou k jeho citrusovému sadu zacouval bílý nákladní vůz, zabrzdil a k silnici vysypal velkou haldu odpadu. Ještě než řidič kamionu odjel, odpadky kusem papíru zapálil. K černé noční obloze hned začal stoupat ještě černější dým. „Ji dil?“ Akman vyskočil, obul si sandály a rozběhl se po hliněné příjezdové cestě k hromadě odpadků, která praskala a zářila pár set metrů od něj. „To jako vážně?“

Než k ní Izzettin Akman doběhl, byla celá v plamenech. Plast chytá hůř než dřevo nebo papír, ale hoří intenzivněji a vyšší teplotou. A plameny z něj mohly v náhlém poryvu větru snadno přeskočit na kmeny pomerančovníků a citroníků, kterých tu farmář měl na dvaceti hektarech dobrých šest tisíc. „Kurê qahpê!“ Akman se otočil a běžel domů, našel kbelík, rozběhl se s ním zpět k požáru a začal jej hasit vodou z potoka tekoucího podél silnice. „Sakra!“

Akman plameny poléval znovu a znovu. Asi po hodině začaly slábnout, pak uhasly úplně. A jako když archeologové u nedaleké Adany odhrnou ornici a najdou pod ní kamínky ze starověkých mozaik, díval se Akman na tisíce ohořelých kusů odpadků. Bezprostřední nebezpečí už nehrozilo, a tak si klekl, aby si prohlédl, co se to tak znenadání objevilo na jeho farmě. Začal se prohrabovat sáčky od sladkostí a krabičkami od make-upu a uvědomil si něco zvláštního. Nápisy na obalech nebyly kurdské. Nebyly ani turecké. Akman se dál probíral doutnajícím plastovým odpadem a zaměřil se na cenovky. Našel jich několik. Nebyly v tureckých lirách. Byly v eurech a librách.

Izzettin Akman byl štíhlý muž středního věku s tváří zarostlou neudržovaným rezavohnědým strništěm. Stejně jako generace Akmanů před ním se živil pěstováním pomerančů a citronů, které vyvážel do Evropy. Nyní to vypadalo, jako by mu to Evropa oplácela. Ale v podobě odpadu, který si našel cestu opačným směrem až na samý okraj jeho farmy. Akman si nemohl pomoct, aby se s hořkostí neusmál nad ohořelou krabicí od džusu, která vyčnívala z hromady.

„Ten mohl být vyrobený z mých pomerančů,“ řekl mi, když jsme se procházeli po okraji jeho farmy. Bylo to šest let po oné nešťastné události s haldou odpadků, po které na zemi zůstala placka popela a seškvařeného plastu. Vedle hektarů vonících stromů působila jako neoznačený hrob pokrytý špinavými konfetami.2

Asi měsíc poté, co se u Akmanova pozemku znenadání objevila hromada odpadu, se začalo dít něco ještě zvláštnějšího. Poprvé za více než třicet let hospodaření byl svědkem toho, jak listy desítek jeho citrusových stromů začaly žloutnout a pak opadávat. A s nimi i pomeranče a citrony. Následné ztráty přivedly Akmanovu rodinu do vážných finančních problémů. A další rok se neurodilo žádné ovoce. Ukázalo se, že kopec odpadků, byť z jediného nákladního vozu, hořící jen hodinu poblíž citrusového sadu, může napáchat škody i dlouho poté. Jako taková ekologická bomba s dlouhou zápalnou šňůrou. Než se kouř, který i po uhašení dál stoupal z odpadků, rozptýlil na večerní obloze, stihl zabít část populace včel, které zajišťovaly opylování citrusových stromů. Velké množství napůl roztaveného plastu bylo spláchnuto do potoka napájejícího Akmanův zavlažovací systém, kterým se dostal dál po proudu. Miliardy uvolněných částeček mikroplastů se dostaly do oběhu vody v jeho sadu, pronikly do stromů a ucpaly jejich kořeny jako tuk lidské tepny.

Farma Izzettina Akmana se nachází západně od Adany, na okraji prosté zemědělské vesnice Küçükçıldırım, dvě hodiny jízdy od syrských hranic. Jde o místo na úrodné rovině, kterou zavlažují vody tajícího sněhu z pohoří Taurus na severu, tekoucí ke Středozemnímu moři, jež se třpytí na jihu. Je to úžasná krajina. Cesty skutečně voní po čerstvých pomerančích, na skalních útesech trůní středověké kláštery a starobylé pevnosti a úrodná země tu byla doslova odjakživa. Po desetitisících let putování a lovecko-sběračského způsobu života se člověk ze všech možných míst na Zemi poprvé usadil právě zde a začal se věnovat zemědělství. Sto padesát kilometrů východně od Akmanovy farmy se nachází tajemná neolitická stavba Göbekli Tepe, posvátné místo snad označující tento přerod. A na jih odsud se mezi dvěma řekami rozprostírá oblast, kdysi známá jako Mezopotámie, kde bylo poprvé vynalezeno písmo, zmapovány hvězdy a používána matematika, zkrátka kolébka civilizace.

V době, kdy jsem se s Akmanem setkal, se jeho pomerančovníky a citroníky už začínaly zotavovat. Ale půda kolem Adany ne. Ukázalo se, že několikatunová halda odpadků, kterou někdo vysypal u Akmanovy farmy, nebyla ojedinělým případem. Byla předzvěstí, že něco většího, organizovanějšího a šílenějšího teprve přijde.

V létě roku 2017 vystoupila turecká první dáma na pódiu v hlavním městě Ankaře a oznámila velkolepý nový plán pro Akmanovu rodnou zemi. Emine Erdoğanová vyhlásila, že během příštích patnácti let se Turecko postupně stane zemí s „nulovým odpadem“. V té době se i jiné státy obracely k zelenější budoucnosti prostřednictvím snižování emisí paliv, výstavby větrných elektráren nebo zpoplatnění emisí uhlíku. Podle Emine Erdoğanové měla ale turecká přeměna začít jinde. V 85 milionech tureckých domácností.

Turci zatočí se svým odpadem.

Je pravda, že dosavadní bilance této země v oblasti odpadového hospodářství byla tragická. Stejně jako všechny ostatní státy se Turecko během posledních dekád stalo zcela závislým na plastech. Od dob osmanských sultánů tu po půl tisíciletí existovala síť veřejných fontán a v každé obci lidé pečovali o sebily – mramorová pítka s tekoucí pitnou vodou. Tato starobylá tradice ale neměla šanci proti mnohem pohodlnějšímu balení vody do lahví z polyethylentereftalátu neboli PET, které se v Turecku objevily v roce 1984. Na začátku nového tisíciletí už je Turci denně kupovali po desítkách milionů.

Pouliční bazary, kam si lidé chodili pro ovoce a ořechy do bavlněných pytlíků, ustoupily supermarketům. Tam se skoro každá položka nákupu balila do samostatného sáčku z polyethylenu, takže jen v roce 2010 jich Turci vyhodili třicet pět miliard.3 Více než 90 % veškerého vyhozeného plastu končilo na skládkách, v přírodě nebo v moři. Tato nehoráznost je zaznamenaná ve filmu Der Müll in Garten Eden (Odpadky v Rajské zahradě) Fatiha Akina, uznávaného turecko-německého filmaře. V něm zachytil svůj návrat po letech do malebné vesnice prarodičů, kteří v horách u Černého moře pěstovali čaj. Tam se dozvěděl o překvapivých plánech na přeměnu okolní krajiny na skládku pod širým nebem. I když vesničané se skládkou nesouhlasili, úřady za jejich zády záměr zrealizovaly. Jak se dalo očekávat, plastový odpad měli lidé brzy až na prahu svých domovů. To Akina vedlo k pochmurnému, ale pochopitelnému závěru, že „odpady jsou globálními exkrementy naší společnosti“.4

Jak Turecko ujistila jeho první dáma, to vše mělo brzy být jen další trpkou vzpomínkou v dlouhé historii anatolských tragédií. „Čistého Turecka“ se údajně dosáhne prostřednictvím státem financovaného programu, který měl „zabránit nekontrolovanému plýtvání“, zefektivnit sběr plastů a jejich recyklaci a vytvořit „obyvatelný svět pro budoucí generace“.5

Čisté Turecko! Obyvatelný svět! V nadcházejících letech získal Projekt nulových odpadů Emine Erdoğanové nejedno uznání. „Projekt Zero Waste není jen kampaň, je to emoce,“ uvedl jeden istanbulský deník. A nedala na sebe čekat ani ocenění od světových institucí jako Organizace spojených národů či Světové banky.6 O své iniciativě první dáma napsala i knihu Svět je náš společný domov, kterou předčítala tureckým dětem nahnaným do zahrad ankarského prezidentského komplexu, paláce jejího manžela s 1 150 pokoji, jehož výstavbě musel ustoupit starobylý les.

Projekt Zero Waste byl dokonce nasazen jako nástroj zahraniční politiky. Zamířilo s ním do celého světa 257 tureckých diplomatických misí, které zdůrazňovaly, jak ojedinělý je závazek Turecka bojovat proti klimatické krizi v jinak ekologicky přezíravé oblasti Blízkého východu. „Jako vyznavači náboženství, kde je odpad zapovězen, a civilizace, která líbá chléb na zemi a přikládá ho k čelu, jsme se ujali vedoucí role v boji proti této hrozbě,“ slíbil turecký ministr zahraničních věcí Mevlüt Çavuşoğlu.7

Turecko sice samo sebe označilo za „zemi s nulovým odpadem“ a vyzvalo ostatní národy k následování svého příkladu, ale vyskytl se jeden drobný problém. Sotva první dáma Emine Erdoğanová oznámila svou iniciativu, Turecko se stalo jedním z největších příjemců plastového odpadu, a tak i jednou z největších skládek na planetě.

Globální odpadové nehospodářství

Existuje propastný rozdíl mezi tím, co občané o svém odpadu vědí, a tím, co se s ním skutečně děje.

– Yeo Bee Yin, bývalá ministryně Malajsie, 2018^8

Jen několik měsíců poté, co vzplála halda odpadu u citrusového sadu Izzettina Akmana, a několik týdnů po prohlášení Emine Erdoğanové, že Turecko bude zemí s „nulovým odpadem“, informovala Čínská komunistická strana svět, že i ona přehodnocuje svůj vztah k odpadům.

A že už je nadále nebude přijímat.

Od začátku 90. let, kdy se plastové lahve od Coca-Coly, které jsme vyhodili, poprvé staly lukrativním předmětem globálního obchodu, představovala Čína příjemce poloviny všech plastů odhozených do recyklačních nádob kdekoli na Zemi. Jen si představte ty stovky a stovky kilogramů odpadu, který pro vás okamžikem vyhození přestává existovat. On ale nikam nezmizí a stává se horkým bramborem, který se přehazuje z ruky do ruky. Pytlíky od pečiva, zmačkaná brčka od limonád, rozlámané polystyrenové kartony od vajec – to vše jsme po celá léta považovali za bezcenné a byli jsme rádi, když nás toho někdo zbavil. Pro někoho jiného v tu chvíli ale začínal úkol – odvézt to všechno, za vydatného chrlení oxidu uhličitého do ovzduší, přes půl světa. Obsah západních kontejnerů na tříděný odpad se nákladními auty přepravoval desítky, možná stovky kilometrů do třídicích center a poté do přístavů. Následovaly další tisíce kilometrů, až konečně dorazil do jedné ze stovek čínských vesnic, které se na zpracování tohoto odpadu specializovaly.

Ze Spojených států amerických probíhala přeprava většinou na palubě nákladních kontejnerových lodí. Ty nejprve přes Tichý oceán připluly naložené levným spotřebním zbožím – hračkami pro psy, klíčenkami, selfie tyčemi a čímkoli jiným, na co si vzpomenete. Zpět se vracely naplněné čím jiným než plastem a papírem, ve kterém bylo to zmíněné zboží zabaleno.

V prvních letech po roce 2000 bylo největším americkým exportním artiklem do Číny to, co Američané vyhazovali. Přinejmenším stejné množství plastů vyhazovaly země Evropské unie, včetně sebeproklamovaných ochránců životního prostředí, jako je Německo. I jeho kvóty na množství recyklovaného materiálu se plnily jen díky hanebnému tajemství, že velká část plastů, které Němci údajně „recyklovali“, byla ve skutečnosti přepravována na druhý konec světa, kde byl jeho další osud nejasný.

V roce 2017 Čína informovala zbytek světa, že již nebude přijímat cizí plastový odpad.9 To ale nezastavilo bohaté země ve snaze dostat ho co nejdál z očí vlastních obyvatel. Mnohé z nich si jen našly jiné zoufalé kupce nebo cesty přes nehlídané hranice. A nadále trvaly na tom, že se plast recykluje. Během několika měsíců se v Libérii začal objevovat odpad z Řecka. Italský odpad zavalil pláže Tuniska. Nizozemské plasty zaplavily Thajsko. Polsko bylo nuceno zřídit speciální policejní jednotku, která ho měla chránit před kamiony odpadu z Německa. Zatímco dříve francouzští policisté kontrolovali blatníky aut přijíždějících ze sousední Belgie kvůli pašování heroinu, nyní měli za úkol odhalovat nelegální převážení odpadu.10 Vývoz odpadu z Evropy do Afriky se zvýšil čtyřnásobně, největším světovým příjemcem amerického plastového odpadu se stala Malajsie. A Filipíny vyhrožovaly Kanadě válkou za to, že do hlavního města Manily posílala kontejnery se špinavými plenami.

Ani ne rok poté, co manželka prezidenta Erdoğana představila projekt Zero Waste, zamířilo více než 200 000 tun plastového odpadu, který by v předchozích třiceti letech skončil v jihovýchodní Číně, do… jihovýchodního Turecka.

Můžeme přimhouřit oko nad tím, že globální obchod s odpadem představuje přenášení odpovědnosti nejbohatších zemí světa na ty, které si to mohou nejméně dovolit. Nemůžeme ale ignorovat fakt, že je tento obchod postavený na kriminálních aktivitách.

Na příkladu Turecka se obě skutečnosti ukázaly v plné šíři. Většina dováženého plastu pocházela z Velké Británie. Zde fungují firmy zajišťující svoz odpadu, obvykle financované z veřejných rozpočtů. A pak firmy, které jsou obvykle soukromé a podnikají v druhotném využití odpadu. Mezi ně začali vstupovat prostředníci, kteří si mohli dovolit nabízet vývoz odpadu za nehorázně výhodných podmínek. Dostávali totiž štědré pobídky od státu, který se po brexitu potýkal s nedostatkem řidičů kamionů a přístavních dělníků, což vedlo k prudkému nárůstu nákladů na dopravu, velkým zpožděním a hromadění odpadu.11 Právě v té době Čína přestala odebírat plastový odpad od zbytku světa a Velká Británie byla ochotná přesunout odpovědnost za odpady na kohokoli, kdo byl ochotný si s ním špinit ruce. V Británii mohl zprostředkovatel za tvrzení, že shromáždil jednu tunu plastu z domácností k „recyklaci“, dostat až v přepočtu tři tisíce korun. Nakonec ve Velké Británii fungovalo více než 250 000 zprostředkovatelů bez nutných povolení, kteří zbohatli na tom, že stát se zoufale snažil působit jako globální vzor environmentalismu. A ještě zoufaleji potřeboval svůj problém s plastovým odpadem hodit na někoho jiného. Situace došla tak daleko, že se jeden novinář pokusil zaregistrovat svou dávno zesnulou zlatou rybku jako profesionálního zprostředkovatele zpracování odpadu. Během čtyř minut získala firma Zlatá rybka Algernon licenci na odvoz britského odpadu.12

A nejabsurdnější bylo, že se nikdo moc nezajímal o to, co se s tím odpadem děje. Brzy byla polovina plastového odpadu, o kterém Velká Británie prohlašovala, že se „recykluje“, převážena do zahraničí. Zhruba polovina z toho do Turecka.13

A to byl jen začátek. Během tří let od představení projektu Zero Waste Emine Erdoğanové bylo do Anatolie z celé Evropy přepraveno více než 750 000 tun vyhozených plastů. Turecko, údajně bezodpadový stát, se ve skutečnosti stalo největším příjemcem plastového odpadu na světě. Do země se každých šest minut dostávalo množství zahraničního odpadu odpovídající jedné korbě nákladního vozu.

Abych byl spravedlivý, část plastového odpadu, který směřoval do jihovýchodního Turecka, našel další využití. Nevrátil se ale ve své původní podobě obalu na sladkosti nebo make-up, ale jako surovina pro výrobu nekvalitního textilu do domácností. Západní plast byl zpracováván neuvěřitelně energeticky náročným procesem, který navíc produkoval škodliviny. Nejprve byl přečištěn, pak rozdrcen na vločky a chemicky přeměněn na polyester, který v posledních letech začal jako hlavní surovina pro textilní průmysl v zemi nahrazovat světoznámou tureckou bavlnu. Z části plastů se staly koberečky nebo utěrky, ale zbytek se spaloval v mnoha tureckých cementárnách jako levné – nebo dokonce bezplatné – palivo pro stavební průmysl. Ten profitoval z výstavby nekvalitních bytových domů po celé Anatolii. Mnoho z nich se zcela zhroutilo, když tuto část Turecka v únoru 2023 postihlo velké zemětřesení.

Velká část plastů, které mířily do jihovýchodního Turecka, byla ale příliš znečištěná nebo nekvalitní, než aby se dala použít na koupelnové předložky či jako palivo. Jejich osud byl pak stejný jako u haldy, která vzplála u farmy İzzettina Akmana. Byly v tajnosti vysypány někde na venkově, kde se budou po další desítky tisíc let rozkládat na miliony nepatrných plastových úlomků, které se splaví do moře, dostanou se do orné půdy a zamoří okolní volnou přírodu.

V roce 2021 přišli aktivisti a novináři v celé Evropě s nápadem vložit do odpadků GPS čipy. Použili například lahve od čisticích prostředků do praček nebo myček, vyhodili je do kontejnerů na tříděný odpad a pak sledovali jejich pohyb tisíce kilometrů na východ, až do nejzapadlejších koutů Turecka. Při pohledu na tak neskutečné přesuny se nechtělo věřit, že někdo vynakládá tolik úsilí na přepravu zdánlivě bezcenného materiálu. V jednom případě novináři sledovali plastovou tašku vyhozenou do kontejneru na tříděný odpad před jednou z londýnských poboček britského řetězce Tesco, který se chlubil svým závazkem k udržitelnosti. Taška nejprve urazila přes sto kilometrů z Londýna do přístavního města Harwich, odtud lodí do Nizozemska, poté kamionem do Polska a nakonec byla poslána přes tři tisíce kilometrů na jih k městu Adana, kde skončila v průmyslovém areálu na zpracování evropského odpadu.14

Použitá jednorázová taška! Přepravená osm tisíc kilometrů lodí a kamiony! A to je jen střípek z děsivé mozaiky globálního obchodu s odpadem, jehož nejnovější obětí se stala nic netušící kurdská území v Turecku. Pro dokreslení lze uvést, že do roku 2022 se do okolí Adany, tamních údolí, k tokům řek, a dokonce i k farmám přiváželo pod rouškou noci takové množství zahraničního odpadu, že ho místní ekologové dokázali sledovat jen pomocí dronů z výšky několika set metrů.

„Asi jednou za měsíc najdeme novou velkou haldu odpadu,“ řekl mi Sedat Gündoğdu, mořský biolog z Çukurovy univerzity v Adaně.15

Po pár dnech v Adaně, zrovna když ze dne na den zima ustoupila jaru a pomerančovníky se obsypaly bílými květy, jsem se s İzzettinem Akmanem rozloučil. Nechal jsem za sebou úrodnou levantskou krajinu a během třináctihodinové cesty autobusem zpět do Istanbulu jsem v telefonu narazil na článek o dalším plánu turecké vlády. Tentokrát bylo jeho cílem dosažení „významného poklesu uhlíkové stopy“ země.

Ze všech možných míst v Turecku se měl plán realizovat právě tam, odkud jsem odjížděl – v pásu slunného středomořského pobřeží přesně na jih od Akmanovy farmy. V říjnu 2021 prezident Erdoğan odletěl do Adany, aby poklepal na základní kámen závodu na dehydrogenaci propanu, který se měl po pobřeží táhnout v délce dvou tisíc fotbalových hřišť. Turecký investiční fond měl napumpovat do „Ceyhanského petrochemického megakomplexu“ v přepočtu 235 miliard korun pod podmínkou, že dodrží environmentální závazky. Podle nich měla proměna jihovýchodního Turecka v „celosvětové centrum petrochemie“ nakonec snížit závislost země na dováženém polyethylenu, a uvolnit tak turecký kapitál pro dlouhodobý boj s klimatickou změnou. Tato logika působila skoro jako posměšná parodie argumentů zastánců zelené energetické transformace, podle nichž je zvýšení uhlíkové stopy v příštích několika letech přijatelné výměnou za budoucí úplné vzdání se uhlíku, které má být zaručeno navždy.16

Jinými slovy, Adana se už nechystala jen přijímat odpadky. A Turecko už se dál nehodlalo tvářit, že směřuje k „bezodpadové“ budoucnosti. Místo toho se vrhlo do bezhlavé výroby plastů – jeden a půl miliardy kilogramů ročně, což odpovídá sto miliardám PET lahví. K jejich sledování už nebudou potřeba drony. Následky toho budou přímo všem na očích.

Oblast takzvaného úrodného půlměsíce, místo, odkud se lidská civilizace začala šířit do zbytku světa, se stala jedním z největších příjemců plastového odpadu na naší planetě. Pro krajinu tak křehkou, že ji ochranáři střežili pomocí dálkově řízených létajících robotů, se nenašlo jiné využití než zde soustředit produkci právě toho materiálu, který devastuje její přírodu, řeky a farmy. Jen stěží lze v tomto vývoji nevidět určitý znepokojivý trend naší doby a z něj plynoucí vážné varování pro naši budoucnost.

Nadvláda odpadu

Ještě když výrobky teprve čekaly v regálech obchodů na kupce, už jsme je vnímali jako odpad. Nepřemýšleli jsme, jaké jídlo se z nich uvaří. Říkali jsme si: „Jaký druh odpadu po nich zbude?“

– Don DeLillo, Underworld, 1997

V prosinci 2020 zveřejnil časopis Nature zprávu, která podrobně popsala katastrofální posun ve vztahu lidstva k Zemi. Její autoři uvedli, že celková hmotnost objektů vyrobených na světě člověkem se vyrovnala hmotnosti celé biomasy planety. To znamená, že hmotnost všeho, co vytvořily naše ruce – mrakodrapy, automobily, iPady, plastová brčka – začala převažovat hmotnost všech rostlin, stromů, živočichů a lidí, zkrátka všech živých organismů.17

Jinými slovy, žijeme v současnosti ve světě, ve kterém lidská schopnost produkovat odpad – nebo to, co se časem odpadem stane – překonala schopnost planety Země vytvářet život.

Když jsem ten článek v časopise Nature četl, jako na prvního jsem si vzpomněl na Vance Packarda. Ten vyrostl na mléčné farmě v Pensylvánii a dříve než kdokoli jiný předvídal svět, v němž naše posedlost výrobou nových věcí předčí naši péči o zdroje, které jsou k tomu potřeba. Packard byl jakýmsi lakmusovým papírkem amerického snu. Jako novinář rád odhaloval pozadí ekonomické mobility, která na jednu stranu osvobozovala řadové Američany od dřívějšího strádání, ale také dávala šanci šarlatánům a v tichosti vydělávajícím spekulantům. Nejvíce se proslavil knihou z roku 1957 s názvem The Hidden Persuaders (Ti, kdo tahají za nitky), která popisuje nesčetné způsoby, jakými byli američtí spotřebitelé manipulováni přibývající masou marketérů, aby si kupovali věci, které nepotřebovali a ani po nich netoužili. Šlo o variaci na téma „Kdo vydělává na iluzi uspokojení potřeb?“, k němuž se vrátil o sedm let později v knize The Naked Society (Nahá společnost). Zde sledoval, jak závislost na utrácení postupně mění Američany v pouhé osobní údaje, na jejichž základě je korporace dokážou co nejlépe využít ve svůj prospěch.

Ale v mnoha ohledech se jako nejprozíravější dílo Vance Packarda ukázalo útlé, ale úderné odhalení vydané mezi oběma zmíněnými knihami. V knize The Waste Makers (Tvůrci odpadu) představil svůj vlastní pohled nastavující zrcadlo úžasnému poválečnému hospodářskému růstu ve Spojených státech amerických.

Podle Packarda se Amerika v polovině minulého století stala něčím, co tu nikdy dřív nebylo. Všechny společnosti předtím, ať už stovky nebo i tisíce let zpátky, vyráběly materiály a předměty, které měly být odolné, užitečné a trvanlivé po generace. Lovci a sběrači dědili kamenné nástroje. Řekové a Římané přetesávali mramorové sochy, podle toho, jak se měnily jejich vládnoucí dynastie nebo náboženské vyznání. Popsané středověké pergameny se oškrabávaly a používaly znovu. Packard ukázal, že v průběhu dějin vyžadovala výroba věcí, jako byly oděvy nebo nádobí, značné množství přírodních zdrojů a lidského úsilí. Z toho vznikal závazek, že by takový předmět měl vydržet co nejdéle, aby se to celé vyplatilo.

Samozřejmě bychom našli i mnoho příkladů předmětů, které měly vždycky kratší trvanlivost. Ale až od 20. let 20. století, a ještě častěji po roce 1945, se z toho stalo obecné pravidlo. Z tragédie druhé světové války vzešla americká „přehřátá ekonomika“, která fungovala jako podivný převrácený obraz dřívějších řetězců výroby a spotřeby.

Packard trval na tom, že poválečná Amerika neměla zájem na omezování odpadu. Naopak byla odhodlána ho vytvářet co nejvíce. Tento jev připisoval „politice růstu“, posedlosti stále větší mírou blahobytu, jejímž měřítkem byla větší výkonnost ekonomiky. To bylo vždy součástí americké historie, od chvíle, kdy lidé vstoupili na kontinent se zdánlivě neomezeným prostorem a nevyčerpatelnými přírodními zdroji. Ale v době po druhé světové válce tuto posedlost umocnila geopolitická nutnost: Spojené státy potřebovaly ukázat materiální nadvládu nad komunistickým Sovětským svazem.

„Politika růstu“ dala vzniknout zvláštní společnosti. Aby korporátní Amerika mohla prodávat čím dál více produktů, které se vyráběly stále efektivněji, uchýlila se k něčemu, co Packard nazýval „vynucenou spotřebou“. Ta stála na používání lstí, které zákazníky lákaly k nákupu věcí, které nechtěli nebo nepotřebovali. Podle Packarda šla v poválečném průmyslu výroba předmětů ruku v ruce s vyvoláváním touhy po nich. Vlastně šlo o psychologické cvičení v „umělém stimulování“ Američanů ke stále novým výdajům. Dlouhodobá hodnota produktů jde proti podnikatelskému záměru korporací, protože zisk generovalo jen stále rychlejší chrlení nových produktů. „Naše nesmírně výkonná ekonomika vyžaduje, abychom si ze spotřeby udělali způsob života. Abychom nákup a používání zboží proměnili v rituály, abychom ve spotřebě nacházeli své duchovní uspokojení a uspokojení svého ega,“ vysvětlil americký ekonom Victor Lebow v roce 1955 v Journal of Retailing (Časopis o maloobchodu). „Potřebujeme, aby se věci spotřebovávaly, spalovaly, opotřebovávaly, vyhazovaly a nahrazovaly stále rychleji.“18

V prvním desetiletí po druhé světové válce se celonárodní výroba zboží ve Spojených státech zdvojnásobila. Spotřeba domácností pokrývala dvě třetiny hrubého národního produktu. A ať už šlo o kabát, nebo Pontiac, výsledek byl víceméně stejný. Rostoucí prosperita vytvářela rostoucí produkci odpadu. „Dvou rysů americké civilizace si všimne téměř každý,“ prohlásil esejista John Atlee Kouwenhoven. „Hojnosti, které se těší, a plýtvání, které dovoluje.“19 Packard byl přesvědčený, že tu nikdy nebyla taková „společnost na jedno použití“. Osudem konfekce, obalů a nádob bylo stát se odpadem a jejich samotná krátkodobá existence to předpokládala. Co lidstvo pamatovalo, bylo to asi opravdu poprvé v historii, kdy velké množství odpadu neznamenalo promarněnou příležitost a neefektivní mrhání zdroji, které se k výrobě použily a byly zakrátko vyhozeny. Naopak, více odpadu znamenalo více zisku.

A právě to byl nejkontroverznější závěr z knihy The Waste Makers (Tvůrci odpadu).

Odpad byl a často stále je popisován jako problém spotřeby. Podle Vance Packarda to byl naopak problém produkce, přesněji nadprodukce.

Packard se ve své kritice zaměřil na americký průmysl a společnost posedlou každoročním vykazováním ekonomického růstu bez ohledu na ohromné množství produkce, která končila na skládkách. Ve své generaci také zažil, jak se tento model ze Spojených států jako vlna rozšířil do velké části světa. Historička Victoria de Graziaová se konzumním dvacátým stoletím zabývala ve své knize Irresistible Empire (Neodolatelné impérium). Největším vítězstvím století možná nebyl triumf liberální demokracie nad fašismem nebo o čtyři desetiletí později nad sovětským komunismem. Skutečným vítězstvím bylo vítězství komerce, kdy americká masová konzumní kultura po zuby vyzbrojená supermarkety, značkovým zbožím a reklamními billboardy porazila staleté, ale zastaralé cechovní manufakturní výrobce buržoazní Evropy. Studená válka proměnila Packardovu „společnost na jedno použití“ v celosvětový projekt. Konzumní kultura, financovaná Marshallovým plánem, měla synchronizovat americkou nadvládu nad světem s reformou samotné výroby v USA. Při této revoluci přírodní materiály, jako dřevo, kov nebo bavlna, ustoupily umělým materiálům na bázi ropy, jako byl syntetický kaučuk, plasty a polyester. Spojené státy americké neměly celý svět jen vést. Měly jít příkladem a všude se mělo vyrábět, spotřebovávat a samozřejmě i vyhazovat jako v USA.

Aktuální údaje o odpadech v celosvětovém měřítku jsou astronomické. Lidé v současnosti každý týden vyrobí tolik nových věcí, jejichž hmotnost odpovídá hmotnosti celého lidstva. A odhaduje se, že jen asi jedno procento výrobků se používá déle než šest měsíců po svém zakoupení.20 Naše spotřebitelské návyky navazující na výrobu a užívání tohoto zboží a služeb jsou nyní zodpovědné za více než polovinu všech emisí uhlíku.21 Každý den se ve světě vyhodí 1,5 miliardy plastových kelímků, 125 milionů kilogramů oblečení, 220 milionů hliníkových plechovek nebo 3 miliony pneumatik.22 Na každého žijícího člověka v současnosti připadá více než jedna tuna vyhozeného plastového odpadu, který je roztroušený někde po souši, uložený v zemi nebo unášený mořem. Není pochyb o tom, že nás na této planetě přežije o tisíce, možná i stovky tisíc let. Jen v oceánu připadá na každého člověka 21 000 kusů plastu. Čistá hmotnost těchto nákupních tašek, držáků plechovek a víček od lahví do roku 2050 překročí hmotnost všech ryb v oceánech a očekává se, že se v nejbližší budoucnosti každých šest let zdvojnásobí.23 Jen za minutu, kdy jste četli tento odstavec, byl vyhozen další milion plastových lahví a do moří se dostal další popelářský vůz plný plastu.24

To je globální pohled. Ještě zoufalejší ale je, když se na věci podíváme zblízka:

V Guatemale museli zablokovat deltu řeky Río Motagua, protože v tomto jediném toku se nachází celá tři procenta světového plastového znečištění. Aby se každý měsíc do Karibského moře nedostávaly tisíce tun odpadu, museli zde vybudovat drátěné ploty o výšce dvoupatrového domu.25 V Indii východně od Nového Dillí roste na skládce hora odpadků, která se ročně zvyšuje o dva a půl metru a už nyní je vyšší než Tádž Mahal.26 V Norsku v roce 2017 bylo v žaludku uhynulého vorvaňovce nalezeno více než třicet plastových sáčků a dalších odpadků, včetně obalu od kuřete z Ukrajiny, od zmrzliny z Dánska a brambůrků z Velké Británie.27 Ani na Galapágách, jednom z mála ekosystémů na světě, který byl ušetřen větších lidských zásahů, podle výzkumníků jedné britské environmentální organizace není místo, kde byste byli dál než 40 centimetrů od nejbližšího kousku plastu.28 Na Maledivách je ostrov Thilafushi, který kdysi vůbec nebyl ostrovem, ale jen shlukem písečných mělčin. To platilo do roku 1991, kdy ministerstvo životního prostředí naplánovalo na Thilafushi „skládku“ a začalo na jeho duny přivážet odpad rychlostí 330 tun denně. Dnes jde tedy o hromadu odpadu o velikosti dvaceti pěti letadlových lodí, kterou obklopují plnírny bomb s metanem, cementárny a stále se rozšiřující perimetr z plastů.29 A nakonec v exosféře naší planety již koncentrace odpadu ze satelitů a raket zhoustla natolik, že se nebezpečně blíží takzvanému Kesslerovu efektu. Po jeho dosažení už nebude kvůli nadměrnému množství odpadu na nižší oběžné dráze Země možné, aby rakety bezpečně vstupovaly do vesmírného prostoru.30

Ale zároveň s tím, jak se po celém světě v děsivém množství hromadí odpady, začalo se dít i něco jiného. Nešlo jen o novou konzumní kulturu, která se v druhé polovině dvacátého století začala šířit přes hranice jednotlivých zemí. Pohybovat se začal i samotný odpad.

Toxický terorismus

Odpadky. Celý týden myslím jen na odpadky… Je jich tolik. Víte, nakonec dojdou místa, kam je ukládat.

– Sex, lži a video, 1989

Příhoda z farmy Izzettina Akmana vyvolává jednoduchou otázku: Jak jsme se dostali do situace, kdy plastová taška vyhozená do kontejneru na tříděný odpad ve Velké Británii negativně ovlivňuje život kurdského farmáře v Turecku pět tisíc kilometrů daleko?

Problém popsaný Vancem Packardem se týkal odpadu, který ať už v jakémkoli množství a jakkoli záměrně produkovaný zůstával ve stejné zemi, v níž byl vyhozen. To už dnes neplatí. Za posledních čtyřicet let se nakládání s odpady proměnilo z problému lokálního na problém globální. Samozřejmě že s odpadem se obchodovalo už dávno před tím. Ale až příklad dvacátého století ukazuje rostoucí prostorové a psychologické oddělení míst, kde odpad vzniká a kde končí. A v 80. letech 20. století se začalo dít něco zcela nového. Místo na lokální skládku začal odpad cestovat přes hranice států, a dokonce i napříč oceány. Náš odpad, který jsme odhodili do nejbližší popelnice a už na něj nikdy nepomysleli, se stal naším vývozním artiklem. A to artiklem až nepochopitelně ziskovým, protože zisk nepřinášel vlastní odpad, ale právě jeho pohyb.

Byl to jiný příběh globalizace, než jaké jsme byli zvyklí slýchat v časech po konci studené války. Nešlo o chapadla organizovaného zločinu šířená z východní Evropy po pádu Sovětského svazu. Nebyl to černý trh s kaviárem zrozený v horách válkou zničeného Kavkazu. Ani obchody s kradenými auty a bílým masem, které se rozmohly s rozpadem Jugoslávie. Toto soukolí globalizace se rozjelo všem na očích a motorem, jenž ho poháněl k zisku, jsme byli my sami. Během posledních čtyřiceti let bylo obrovské množství našeho odpadu v tichosti a velmi výhodně přesunuto do oblastí v chudších částech světa. Tyto země, teprve nedávno osvobozené z vlivu západního imperialismu, se nově staly popelnicemi států globálního Severu ovládaných konzumem.

Zahrajeme si hru. Vy pocházíte z chudé země. Já pocházím z bohaté. Stát, ve kterém jste se narodili, má málo kapitálu, a ještě méně příležitostí. Ale oplývá skutečným bohatstvím. Jsou tam lesy, doly, bavlníkové plantáže, olejné palmy, miliony hektarů úrodné půdy. Vaším jediným problémem je, že je složité z toho všeho získat užitek. Kdysi dávno, že si to vy ani já nemůžeme pamatovat, velkou část z tohoto vašeho bohatství získali moji předci. A o mnoho generací později, i poté, co moji lidé souhlasili s tím, že odejdou, je vaše ekonomika stále založena na vývozu vašich zdrojů ke mně. Uznávám, že to není spravedlivé. A tak mi dovolte, abych vám za to něco nabídl. Nemůžu vám nechat vaše vlastní stromy, ale co kdybych vám prodal… všechen ten starý papír, který jsem z nich vyrobil? Nemůžu vám dovolit vlastnit zlato, které se u vás vytěží. Ale co kdybych vám prodal… použité mobilní telefony, které obsahují nepatrné stopy zlata, které mohlo pocházet z vaší země? Nemůžu vám vrátit vaše bavlníkové plantáže. Ale co byste řekli na… obnošené oblečení?

To je spravedlivý obchod, ne?

Po staletí evropské říše bohatly z toho, že si v zemích jižní polokoule braly, co potřebovaly. Od těch dob se mnohé změnilo, ale následkem americké politiky růstu se tato praxe vrátila do hry v nové, ještě zvrhlejší podobě. Od 80. letech 20. století se ze zemí tzv. globálního Jihu komodity stále častěji nejen braly, ale také se tam odkládaly. A to to proto, že byly příliš nákladné na likvidaci, příliš nebezpečné, příliš nevzhledné nebo jich bylo příliš mnoho, než abychom se s nimi vypořádali doma. Chudé země už jsme nevyužívali jen k zvýšení vlastní životní úrovně, ale také k zachování vlastního čistého životního prostředí. Současný obchod s odpady občas vypadá tak, že se pobřeží i vnitrozemí států Afriky, Asie či Latinské Ameriky nelegálně zaveze hromadami našeho domácího odpadu. Častěji má ale podobu výše popsaného pokusu přesvědčit chudší země světa, že věci, které vyhazujeme, pro ně představují neocenitelnou ekonomickou příležitost, za niž by měly platit. Skrytý zůstává fakt, že tyto věci byly často vyrobeny z materiálů, které mají původ v jejich zemi.

Téměř okamžitě začali mnozí upozorňovat na to, jak je tato praxe špatná. „Myslím, že pojmy ‚toxický terorismus‘ a ‚odpadový imperialismus‘ jsou slova, která budou v zahraničí slyšet stále častěji, pokud s tím něco neuděláme.“ Těmito slovy se snažil jeden americký kongresman působit na své kolegy tři měsíce před pádem Berlínské zdi v roce 1989.31 A přesto se v průběhu následujícího desetiletí, kdy se začal otevírat zcela nový svět s volným pohybem kapitálu a neomezenými obchodními možnostmi, stalo něco zvláštního. Pobouření nad vývozem odpadu pokračovalo, to ano. Desítky států se podepsaly pod snahy o zákaz přesunu odpadu mezi zeměmi. Přesto tento byznys stále exponenciálně rostl. To, co v 80. letech začalo jako příležitostné obchodování s nebezpečnými a spíš zvláštními druhy průmyslových odpadů (starý azbest, prošlé pesticidy, použité kapaliny z letadel), se v 90. letech změnilo na každodenní transport všeho, co si dokážete představit. Nejen že se odpad stal součástí globalizace. Začal být jedním z jejích pilířů. Tisíce kontejnerů plných použitých plastových lžiček, rozbitých televizních ovladačů a obnošeného oblečení tak každý den vyráží na tisícikilometrové cesty po celém světě.

Co to všechno znamená? Přesunutí odpovědnosti za následky vlastní spotřeby do zahraničí jen podpořilo další nárůst odpadu. Čím více odpadu bohaté země za posledních čtyřicet let odeslaly, tím více ho dál vytvářely. A přesto naprostá většina občanů Nizozemska nebo Kanady o tom nemá ani ponětí. Odpadky, které cestují po celém světě a často způsobují nevratné škody na životním prostředí, totiž paradoxně nejsou směsný odpad, jenž končí v popelnici a poté na místní skládce. Jsou to ty, které separujeme do třídicích nádob v přesvědčení, že tím pomáháme planetě. Recyklovatelnost není lež. Ale v 90. letech jste byli povzbuzováni ke sběru nejrůznějších předmětů k „recyklaci“– elektroniky, baterií, polystyrenu, tetrapaku, plastu – i když šance, že je budeme moct účinně či donekonečna znovu používat, byla malá, nebo přímo nulová. V systematické nadprodukci se problém zjednodušil na úroveň osobní zodpovědnosti: pokud jste odpad vyhodili do správné třídicí nádoby, je všechno v pořádku. Přesto, že byli příslušníci poslední generace často vedeni k přesvědčení, že „recyklují“, nikdy planetě příliš nepomohli. Toto snažení mělo zcela opačný efekt. Je to takový trojský kůň plný toxických odpadků, kterého dostávají země v chudších částech světa a který zároveň umožňuje bohatším národům být morálně na výši. Všechny ty barevné koše, zelené šipky a úderné slogany nás zbavují viny za přemíru konzumu a odvádějí nás od zamyšlení, jestli musíme všeho vyrábět tolik.

Co dalšího to znamená? Napříč globálním Jihem jsou nyní rozprostřeny dalekosáhlé a složitě provázané obchodní vztahy založené na odpadech. Podobně jako v případě dovozu brambor do Evropy nebo koní do Ameriky i důsledky importu milionů tun nových a použitých plastů do zemí bez tradice nebo kapacity pro jejich zpracování budeme moci zhodnotit a pochopit možná až za desítky let. Bez přehánění lze už nyní říct, že ve velké části světa na jih od rovníku nahradilo přijímání, třídění či spalování odpadu tisíciletou tradici zemědělství jako hlavního způsobu obživy obyvatelstva. Urbanizace s sebou nese vznik slumů a nejisté živobytí navázané na síť smetišť. Z padesáti největších skládek na světě se všechny kromě dvou nacházejí v rozvojových zemích a neformálně zaměstnávají mnoho milionů lidí.32 A opět k tomu nedochází nutně proto, že by většina těchto zemí byla chudá. Naopak, je tomu tak proto, že mnohé z nich mají bohaté zásoby nerostů, kovů, orné půdy a vody. To, že se právě tato místa oplývající zdroji stala cílovou stanicí našeho nechtěného odpadu, není žádná náhoda. Jsou za tím vzájemně propojené příběhy, které lze vysledovat až do posledních let studené války.

O odpadu bylo napsáno mnoho knih. Je to důležité téma, na kterém lze ukázat systém hodnot a fungování společností v širším smyslu. Jak často se váš odpad vyváží? Organizují svoz státní, nebo soukromé organizace? Pokud soukromé, kdo je vlastní?

Jestliže nakládání s odpadem ukazuje na určité zásadní skutečnosti o společnosti, co pohyb odpadů po celém světě vypovídá o našem dnešním světě?

Toto je kniha o tom, proč začal náš odpad putovat mezi kontinenty a co všechno může způsobit zdánlivě prostý akt vyhození odpadku. Spouští se jím totiž celosvětově provázaný mechanismus, který vypadá jako pouťovým zrcadlem pokřivený obraz globálních ekonomik založených na těžbě, výrobě a spotřebě. Čtyřicet let poté, co odpad poprvé začal překonávat oceány, ukazuje, kdo musí odpad přijímat a proč, a je dokonalým měřítkem mezinárodních vztahů a nerovností v nich. A všem musí být jasné, že odpad nepředstavuje jen problém estetický. Do konce tohoto století bude vyhozené smetí největší a nejhůře kontrolovatelnou měrou přispívat ke změnám klimatu. Odpad může být nejen toxický, ale představuje i miliony tun volného uhlíku. Jeho doprava loděmi do chudších zemí představuje zavrženíhodný způsob, jak se vyhnout odpovědnosti ze strany těch států, které mají největší povinnost omezit produkci odpadu a čelit klimatické krizi, kterou si z velké části způsobily samy.

Ale než budu pokračovat, musím se k něčemu přiznat. Než jsem začal zkoumat geopolitické pozadí nakládání s odpady, byl jsem na tom asi stejně jako vy, čtenáři. Nebylo mi jasné, proč se s odpadky obchoduje a jestli mě to má znepokojovat. Měl jsem jen matné tušení, že není v pořádku, že smetím z bohatých států se plní šestimetrové přepravní kontejnery, které putují do chudých zemí. A stále se nepovažuji za kvalifikovaného environmentalistu. Mám jen mlhavou představu, jak se vedlejší chemické produkty zemního plynu štěpí na polyethylentereftalát a jak se z něj vyrábí průhledná PET lahev třeba pro nápoj Gatorade. Stále jím maso, ale vyhýbám se plastovým obalům, kdykoli to jde. I když jsem pořád skeptický ohledně toho, jak významnou roli, případně jestli vůbec nějakou, může při řešení celosvětové plastové pandemie hrát osobní zodpovědnost jedince. Mám za sebou nepočítaně letů, devatenáct jízd autobusem, čtrnáct cest vlakem, šest plaveb trajektem, nesčetně jízd taxíkem a občas rikšou. Když jsem spal v jednohvězdičkovém hotelu v Guatemale, na zemi se hemžili švábi a po zdech lezli gekoni. V Nairobi mě z taxíku vytáhla dvojice policistů, a protože jsem u sebe neměl pas, zavřeli mě do strašidelné policejní cely. Stálo mě to šest tisíc šilinků, které se oba strážci zákona hned rozhodli použít na dárky pro své ženy. Už vím, že na pohovor do jávských hor se nenosí kraťasy a že na návštěvě v mrazivém tureckém vnitrozemí se sluší jen usrkávat čaj a přátelsky přikyvovat. To všechno jsem zažil během dvou let na cestách po pěti kontinentech. Určitě se tam nacházely úchvatné džungle, vodopády, sopky, pláže, pouště a archeologické památky, ale já nic z toho nenavštívil. Místo toho jsem s batohem na zádech putoval mezi nejodpornějšími skládkami, přístavy a slumy. A co jsem se díky tomu dozvěděl?

Globalizované nakládání s odpady je bizarní a nelogické odvětví. Společnosti, které produkují většinu toho, co spotřebováváme – Coca-Cola, Nestlé, Apple, Samsung, Procter & Gamble, Unilever – jsou slavné značky, nápovědy v křížovkách, veřejně obchodované subjekty. Znáte je. Možná vlastníte jejich akcie. Možná znáte někoho, kdo pro ně pracuje. Možná jste vy sami v některé z nich zaměstnáni.

A co společnosti, které neváhají sáhnout na samé dno vašeho kontejneru na tříděný odpad a vymáčknout z něj poslední zapáchající kapky zisku? O mnoha z nich jste nikdy neslyšeli. Ono je to totiž zhola nemožné. Existují jen jako poštovní schránky v Anaheimu nebo Hongkongu. Jsou provázané příbuzenskými vazbami Nigerijců, Indů, Libanonců a Číňanů. Operují z provizorních skladů v Port Klangu nebo Dar es Salaamu. Každý měsíc mění jméno. Nemají webové stránky. Komunikují přes WhatsApp, Google Translate nebo bratrance v Newarku nebo Croydonu. Jistě, trhy s většinou hlavních komodit, jako je ocel nebo ropa, ovládají zavedení obchodní giganti jako Cargill nebo Trafigura. Ale co se týká nejčastější současné komodity, tedy veškerého lidského odpadu, budete se potkávat s podvodníky a kšeftaři. O aktuálních cenách na trhu se dozvídají z internetových diskusí. A ať už se jim do rukou dostane kontejner se špinavými plasty nebo vypáleným měděným drátem, vědí, odkud přišel a kam by se měl poslat dál.

„Ve světě šrotu vám stačí jen chytrý telefon,“ řekl mi Nathan Fruchter, bývalý obchodník s ocelovým šrotem společnosti Glencore se specializací na postsovětské republiky.33 „Nejdůležitější je mít známosti,“ je zas přesvědčená Patty Mooreová, jedna z největších kalifornských obchodnic s plasty.34 „Obchod s odpady je jako obchod s drogami,“ vysvětlil mi Teodor Niţă, rumunský státní zástupce, který sleduje převozy odpadků ze západní Evropy. „S tím rozdílem, že odpad směřuje z bohatých zemí do chudých.“35

Za svou práci vděčí globalizaci. Ale v mnoha ohledech jednají v rozporu s ní. Sázejí na legislativní mezery v mezinárodních obchodních doložkách, využívají nejasnost definicí, co je „odpad“, co „šrot“ a co „surovina“. A spoléhají na skutečnost, že ze čtyřiceti tisíc nákladních kontejnerů, které se denně nakládají nebo vykládají v přístavech jako Šen-čen nebo Rotterdam, je jen zlomek otevřen, a ještě méně je jich zkontrolováno. Přes všechna data, která máme o současném světě k dispozici, jsou i hrubé údaje o objemu obchodu s odpady pouhými odhady.

Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) odhaduje, že jen nelegální byznys s odpadem je výnosnější než obchod s bílým masem. Organizace spojených národů nedávno dospěla k závěru, že za posledních třicet let byl celosvětový obchod s plasty o 40 % vyšší, než se dříve předpokládalo. Od roku 1992, kdy se statistika celosvětového odpadního byznysu začala sledovat, tedy na každé dva kusy přepraveného plastu připadal ještě jeden navíc. Takže to, co bylo kdysi považováno na obchod s ročním obratem přes dvacet bilionů korun, mělo ještě vyšší hodnotu než celosvětový obchod se zbraněmi, dřevem a pšenicí dohromady.36 V roce 2017 věnoval Interpol třicet dní a značnou část svých zdrojů a odbornosti na pochopení toho, kam náš odpad putuje. Do akce se zapojilo více než čtyřicet zemí. Monitorovány byly desítky přístavů. Sledovány byly dálnice. Hlídkovalo se i v odlehlých venkovských oblastech. A co bylo jeho nejzásadnější odhalení? Ne to, že byly zachyceny stovky případů, kdy odpad nelegálně vstupoval na území států západní Afriky a jihovýchodní Asie. Ani to nebyly stovky milionů korun v nezdaněných ziscích. Nejvýznamnějším zjištěním byla skutečnost, že téměř žádný obchodník s odpadem na světě zřejmě ani nemusel falšovat nebo skrývat, co přepravuje.

„Kvůli nelegálnímu obchodu se dřevem nebo slonovinou přicházejí země o ceněné komodity,“ řekl mi Joseph Poux, který vyšetřování Interpolu vedl. „Když za jejich hranicemi mizí odpad, přicházejí o něco, co je stejně obtěžuje. Lehčí je prostě to nechat být. Proto je to tak neuvěřitelně rozšířený byznys.“37

A tomuto zvláštnímu, neuchopitelnému, neuvěřitelně rozsáhlému byznysu s globalizovaným odpadem jsem se snažil porozumět. Aby se mi to podařilo, musel jsem se do toho vrhnout po hlavě. Různé země, různé druhy odpadu, různé příběhy o tom, jak a proč se tam dostal. A co to všechno dělá s naší planetou.

PRVNÍ ČÁST

Toxické tropy

1

BANÁNOVÁ REPUBLIKA

Když zazněly nebeské trouby, všechno

bylo připraveno na zemi

a Jehova rozdělil celý svět

společnostem Coca-Cola, s r. o., Anaconda,

Ford Motors a dalším firmám:

United Fruit Company

si ponechala nešťavnatější díl,

centrální pobřeží mé země,

líbezný opasek Ameriky.

Pablo Neruda, „United Fruit co.“, 1950

Puerto Barrios je sice největší guatemalský přístav, ale je to místo špinavé a nezajímavé. Pod žhavým sluncem se rozprostírá betonové město tvořené tisícovkami nízkých domů namačkaných podél nezpevněných cest. Z Guatemala City se tam dostanete za sedm hodin autobusem přes pohoří Sierra de las Minas. Poslední úsek jednoproudé silnice, vinoucí se od haciend ve vnitrozemí až k pobřeží Karibiku, lemují kilometry dlouhé kolony nákladních aut firem Dole a Chiquita. Každý přepravní kontejner je vybaven chladicím systémem a zdobí ho zvětšená nálepka, stejná, jakou znáte z banánů u vás v supermarketu. A jak vám řekne na potkání každý Guatemalec, nejeden takový kontejner obsahuje i zásilku kokainu. Silnice končí u moře přístavním molem v Puerto Barrios. Měří na délku několik kilometrů a můžete na něm zastihnout přístavní dělníky, jak si krátí zbytek pracovního dne popíjením piva značky Gallo. Leguáni se sluní na dřevěných molech, která se rozprostírají nad křišťálově čistou modrou vodou s hnědavými skvrnami splašků z kanalizace. Toulaví psi nemají co na práci, a tak očichávají cizince a jen tak pro zábavu je honí.

Puerto Barrios existuje díky banánům. Nebo přesněji, Puerto Barrios existuje díky tomu, že se Američané asi před sto lety zbláznili do banánů. Ještě v 80. letech 19. století znal toto ovoce jen málokterý z nich. Na konci předminulého století se ale snížila cla na jeho dovoz ze států Střední Ameriky a Karibiku a šílenství po tropickém ovoci zasáhlo celou zemi. Jeho přeprava na sever byla ale zpočátku chaotická. Až v roce 1901 využila bostonská firma s názvem United Fruit Company příležitost, která se jí nabízela v Guatemale. Do té doby americké obchodní lodě, které mířily do Střední Ameriky, nakupovaly banány po bednách od obchodníků v docích. Společnost United Fruit Company přišla s jiným nápadem. Rozhodla se založit v Guatemale vlastní plantáže a pěstovat si plodiny sama.

Guatemala však neměla téměř žádnou infrastrukturu potřebnou k tomu, aby společnost United Fruit Company mohla plán uskutečnit. A tak společnost, výměnou za rozsáhlé ústupky guatemalské vlády při získání pozemků, souhlasila s financováním a výstavbou většiny této infrastruktury. Během následujícího desetiletí propojila Guatemala City s atlantickými lodními trasami 290 kilometrů dlouhou železnicí. A to za vydatné pomoci armádních ženistů se souhlasem prezidenta Theodora Roosevelta. Vznikly visuté mosty. Otevřely se doly. V Guatemale byla poprvé zavedena poštovní služba, začalo fungovat rádiové a telegrafní spojení.

Jak poznamenal jeden místní, netrvalo dlouho a společnost United Fruit se stala „státem ve státě“.1 Jako největší vlastník půdy v největším státě Střední Ameriky zaměstnávala více pracovníků než téměř kterákoli jiná firma na západní polokouli. A co se týče Puerto Barrios, to se do roku 1930 rozrostlo v největší přístav v Guatemale, i když ho šlo jen těžko označit za skutečně guatemalský. Jeho mola a sklady vlastnila jediná společnost sídlící pět tisíc kilometrů daleko. Patřil jí také jediný zdejší hotel, kde se v roce 1934 natáčely scény z filmu Tarzanova nová dobrodružství. A majetkem společnosti United Fruit samozřejmě byla i flotila parníků s chladicími jednotkami, které z přístavu Puerto Barrios do Spojených států každoročně přepravily více než pět milionů trsů banánů.

Puerto Barrios je ukázkovým příkladem, jak ve dvacátém století fungoval tento typ kolonialismu. I přes zjevnou ochotu pomoci s rozvojem a pokrokem v chudších oblastech zaváděly země jako Spojené státy obvykle pouze systémy sloužící k vykořisťování, získávání zdrojů a jejich vývozu. Užitek z toho měli především finančníci, průmyslníci a spotřebitelé z bohatší země.

Když dnes navštívíte Puerto Barrios, jen těžko se ubráníte pocitu, že se zas tolik nezměnilo. V Guatemale stále neexistuje železnice, která by z vnitrozemí na pobřeží převážela cokoli jiného než banány nebo kávu. Guatemalci mají k dispozici jen autobusy. Ve městě stále chybí fungující kanalizace, spolehlivé dodávky elektřiny nebo čistá pitná voda. Navíc vše je ve stínu obludných konstrukcí průmyslových jeřábů vysokých jako šestipatrové budovy, které ve dne i v noci překládají na lodě kontejnery s banány. Všechny směřují do Delawaru a New Jersey, protože banány jsou aktuálně ve Spojených státech nejoblíbenějším ovocem. A netřeba dodávat, že banánoví bossové si mnou ruce. Společnost United Fruit Company totiž existuje dodnes, jen se v roce 1984 se přejmenovala na Chiquita Brands International.

Puerto Barrios může být jedním z příkladů kolonialismu v praxi. Ale já podnikl příšernou sedmihodinovou cestu autobusem do dalšího přístavu, abych se přesvědčil, že nedávno zde proběhl pokus o něco podobného, ale ještě horšího.

V roce 1992, devadesát let poté, co se společnost United Fruit Company poprvé usadila v Guatemale, začala nová demokratická vláda země plánovat třicet kilometrů dál po pobřeží výstavbu dalšího přístavu. Přístav byl zamýšlen jako pravý opak toho, který na začátku minulého století vystavěla společnost United Fruit v Puerto Barrios. Byla pro něj vybrána část pobřežního pralesa jménem Cocolí a jeho účelem bylo přijímat něco ze Spojených států. A tím něčím byly toxické kaly z čistíren odpadních vod.

Guatemalské banány mířily na sever. A americké sračky měly zamířit na jih.

V roce 1992 už měla Guatemala za sebou pochmurnou sérii několika pokusů udělat z ní skládku toxického odpadu z amerických měst a firem. „Přicházelo tolik obvinění a svědectví, že jsme nevěděli, kam dřív skočit,“ řekl mi Erwin Garzona, který na začátku 90. let pro Greenpeace monitoroval dovoz nebezpečného odpadu do zemí Střední Ameriky.2 V roce 1985 se firma z Miami pokusila u pobřeží nedaleko Puerto Barrios vypustit odpadní vodu, i když původně ji měla vysušit na betonových plošinách v přístavu a přeměnit na prášek, který měl sloužit jako hnojivo. O rok později se ke Guatemale přiblížila zchátralá loď Khian Sea, plující pod liberijskou vlajkou, s úmyslem vyhodit na tamní pláže více než 13 500 kilogramů odpadu z Filadelfie. Podle zprávy Associated Press šlo o nedokonale spálené zbytky „nedopalků cigaret, starých bot, vybitých baterií“.3 V roce 1987 přišlo město Los Angeles s návrhem, že by na západ země odeslalo 125 000 tun kalů z čistíren odpadních vod. Měly být rozsypány v bažinách na tichomořském pobřeží, které by si američtí daňoví poplatníci „pronajali“ v přepočtu za skoro 300 milionů korun ročně.4 Americké velvyslanectví v Guatemala City tehdy prohlásilo: „Návrh jsme prozkoumali a nemáme žádné námitky. Lze očekávat, že přeprava kalů z čistíren odpadních vod… vyvolá v Guatemale nepříznivé reakce médií. Kromě této výhrady s tím ale nemáme problém.“5 Už od 90. let se stávalo, že americké firmy zabývající se likvidací odpadu oslovovaly majetné guatemalské rodiny vlastnící půdu na pobřeží s nabídkou na dovoz odpadu a jeho uložení na jejich pozemcích.6

V Cocolí to mělo být jinak. Budoucí kalové úložiště mělo být pojmenováno po krásném místním vodopádu Las Escobas („Smeták“), nazvaném podle vějíře vápencových žlábků, kterými protéká jeho voda. Přístav měl přijímat pravidelné dodávky odpadní vody pocházející z několika amerických měst včetně Miami a Galvestonu, která měla guatemalské vládě za jejich přijetí štědře zaplatit. Z Las Escobas měly být odpadní vody podél toku řeky Rio Dulce čerpány do vnitrozemí a pak ukládány u břehů jezera Izabal, které je rezervací pro ohrožené kapustňáky.

Podle tehdy nejčtenějších guatemalských novin Prensa Libre se plány začaly uskutečňovat již na jaře roku 1992. Pro výstavbu Las Escobas bylo vyčleněno pět caballerías, tedy asi čtyři sta hektarů. V Cocolí se ale „před více než šedesáti lety“ usadili příslušníci afrokaribské menšiny Garifuna. Rodiny z asi čtyř vesnic byly vyzvány k odstěhování, protože měly „zaniknout jejich domovy a pole, na kterých byli existenčně závislí“. Místo toho měli být odvezeni za novým životem do Puerto Barrios. Jako kompenzaci za ztrátu majetku bylo rodinám slíbeno, že budou každý měsíc z veřejných peněz dostávat příspěvky v hotovosti. Vládní vrtulníky už dokonce začaly do přístavu přivážet bankovky.7 Přesto guatemalský investigativní časopis Crónica přinesl svědectví, že „farmáři čelili nátlaku a požadují vyšetření událostí“.8

Do Cocolí nevede žádná silnice a dostat se tam lze jen po moři. Jednoho parného květnového rána jsem si od rybáře v Puerto Barrios pronajal loď a vydal se na sever směrem k hranicím s Belize. Jen těžko byste na Zemi našli nádhernější místo. Pobřeží guatemalského departmentu Izabal s mangrovovými bažinami omývanými Atlantikem na vás zapůsobí na první pohled. Takové místo jako by vypadlo z reklamy na pivo Corona. Najděte si svou vysněnou pláž. Vřešťani poskakují v korunách palem, které tvoří pozadí kilometrů písečných pláží tak nedotčených, že vypadají jak pečlivě udržované golfové hřiště. Asi po hodině plavby jsem loďku nasměroval k malému trojcípému výběžku džungle jménem Cocolí. Na břehu sekalo mačetami křoví několik do půl těla svlečených mužů z etnika Garifuna. Souhlasili, že mě za pár quetzalů nechají vystoupit na břeh, i když tvrdili, že nikdy neslyšeli o podivném třicet let starém plánu, který měl přeměnit zem pod jejich nohama na americký septik. Zbytek dopoledne jsem strávil na pobřeží, procházel jsem mezi hektary palmových hájů a myslel na to, jak se této zemi podařilo jen o vlásek uniknout tragickému osudu.

To, že nebyl přístav Las Escobas nikdy postaven, byla z velké části zásluha jedné osoby, do které by to málokdo řekl. V červnu 1992 tehdejší guvernérka departmentu Izabal, bývalá sociální pracovnice Lilian Vásquezová de Guzmán, zveřejnila podrobnosti o plánech na dovoz odpadu v guatemalském tisku. Ve zdrcující kritice neváhala de Guzmán ukázat prstem na vrcholné představitele nové guatemalské demokratické vlády. Za strůjce celého plánu Las Escobas a toho, kdo se na něm měl nejvíce obohatit, označila Jorge Serrano Elíase, který byl osmnáct měsíců před tím zvolen prezidentem Guatemaly. Vyhrál i díky slibům, že v zemi po půlstoletí bojů proti vlastnímu domorodému obyvatelstvu zajistí všem stejná práva. Podle guvernérky de Guzmán s výstavbou přístavu v Cocolí souhlasil proto, že si mohl sám přijít na stovky milionů korun. Toto obvinění odstartovalo měsíce trvající období vyřizování účtů na stránkách guatemalských novin, kdy Serrano na oplátku obviňoval guvernérku de Guzmán z korupce a uplácení. Plány na výstavbu Las Escobas byly nakonec smeteny ze stolu. Ale ještě před tím musela guvernérka, ve strachu o svůj život, z Guatemaly uprchnout. Jeden den stála de Guzmán v čele jedné z nejdůležitějších provincií své země a tři měsíce poté už pracovala na odpolední směně v lékárně v New Jersey.

Když jsem se s ní o třicet let později setkal, už se ve své zemi opět cítila bezpečně. Především proto, že Serrano v té době žil v exilu v Panama City, protože doma čelil obviněním z obrovské korupce z dob svého prezidentství, která ale nesouvisela s Las Escobas. Nyní šestasedmdesátiletá de Guzmán na mě působila křehce. Žila ve skromném domě na okraji Zacapy, prašného venkovského města spadajícího pod vliv kokainových kartelů, které leží ve vnitrozemí sto padesát kilometrů od Puerto Barrios. Zatímco jsme si povídali u bazénu se stojatou zelenou vodou, po klíně jí poskakovali malí psi. S nezmenšeným přesvědčením si stála za svými tvrzeními. Vrásčitými prsty se probírala zažloutlými novinovými výstřižky a trvala na tom, že Las Escobas byl dvojnásobný zločin. Malá skupina nejbohatších mužů Guatemaly chtěla zbohatnout na tom, že otráví vlastní půdu a obyvatelstvo.

„Vy byste se to nepokusil zastavit?“9

2

CHEMICKÉ STOLETÍ

Lepší věci pro lepší život… Díky chemii.

– reklamní slogan společnosti DuPont, 1935 až 1982

Příběh mezinárodního obchodu s odpady začal už třicet let předtím, než vznikly plány na zamoření nádherného pobřeží Guatemaly odpadními kaly z amerických čistíren. Odvíjet se začal daleko od intrikujících podnikatelů z velkoměst Západu a prodejných čelních představitelů globálního Jihu.

Na počátku byla jedna pozoruhodná žena a její šokující kniha. A také záměr hodný nejhlubšího obdivu: vytvořit čistší svět pro budoucí generace.

V roce 1960 přišel novinář Vance Packard s kritickou analýzou uměle stimulované spotřeby, která poháněla poválečný hospodářský růst USA. Ale dva roky po vydání jeho knihy Tvůrci odpadu vyšlo ještě znepokojivější odhalení týkající se americké prosperity. V roce 1962 mořská bioložka Rachel Carsonová ukázala, v jak ohromné míře nebezpečné jedy zamořily moderní společnost. Kniha Tiché jaro šla ještě dál než Tvůrci odpadu. Americkou spotřebu nejen kritizovala, ale provedla její dokonalou chemickou analýzu. Na téměř třech stech stranách běžným Američanům přesvědčivě dokázala, že od 40. let 20. století se v laboratořích v obrovských objemech vyráběl bezpočet chemických látek, kterými byly zalévány, postřikovány a zaplavovány tamní farmy, zahrady či řeky. Jednou z těchto látek byl dichlordifenyltrichlorethan neboli DDT, karcinogenní insekticid, který se původně používal během druhé světové války k omezení šíření malárie mezi vojáky, ale poté se prodával i proti komárům v domácnostech. Další byla kyselina 2,4-dichlorfenoxyoctová neboli 2,4-D, smrtící herbicid, jímž se běžně postřikovaly pastviny na farmách. S pastvou se dostal do buněk hospodářských zvířat a s jejich masem až do lidí. A podobně prostoupilo celou společnost i samotné Američany asi dvě stě chemikálií, z nichž většina byla vynalezena a ve velkém vyráběna, aniž se vědělo, jaké dopady mohou mít na veřejné zdraví.

Společnost, kterou Vance Packard nazval „společností na jedno použití“, se ukázala být tou, kde téměř nic nezmizí. Smrtelně nebezpečné chemikálie vytvořené a vyprodukované během necelých dvaceti let Carsonová nazývala „umělými výtvory vynalézavé lidské mysli“. Většinou však vznikaly „proti existujícím formám života“ a navěky zůstanou přítomné ve vodě a v půdě.1

Americké environmentální hnutí v 60. letech 20. století bylo složitým souborem různorodých zájmů. Ale vliv, jaký na něj mělo vydání knihy Tiché jaro, je neoddiskutovatelný. Inspiraci ke svému založení v ní našly organizace jako Přátelé Země a Greenpeace. Joni Mitchellová a Glenn Frey o ní psali písně. Po přečtení úryvku z knihy jmenoval prezident John F. Kennedy vlastní vědecký poradní výbor. Jeho šetření informace z knihy okamžitě potvrdilo. „Potřebujeme zákony proti novodobým travičům našeho vlastního druhu,“ prohlásil soudce Nejvyššího soudu William O. Douglas poté, co si knihu sám přečetl.2

Během patnácti let po vydání Tichého jara, a z velké části právě díky němu, lidé ve Spojených státech zcela přehodnotili svůj vztah k životnímu prostředí. Zákonodárci se začali zabývat nejen tím, jaké chemikálie mohou být vyráběny, ale také otázkou, kde mají končit. Jinými slovy, už během přehodnocování svého vztahu k životnímu prostředí se Spojené státy zároveň zabývaly svým vztahem k odpadu.

Table of Contents

Valka s odpadem_001-400