Václav Vlk

HURÁÁÁ NA CHALUPU

V roce 2012 vydalo nakladatelství

JONATHAN LIVINGSTON

Domažlická 1, Praha 3

www.jonathanlivingston.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS

www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

© Václav Vlk, 2004

ISBN 978-8086037-59-2 (ePub)

ISBN 978-80-86037-57-8 (mobi)

Václav Vlk

HURÁÁÁ NA CHALUPU

JONATHAN LIVINGSTON

Úvodem

Milí čtenáři!

Chalupy a chalupáři, tedy něco, co se pomalu vyvinulo z dávného chataření a trempování, je prý naše československá specialita. Zrovna tak, jako je pobyt na houseboatu něčím, co neodmyslitelně patří k Holandsku. Anebo chaty u jezera ve Švédsku. Takže je to sice naše, ale zase to není zas tak úplný extrabuřt, jak se nám někteří snaží namluvit. A že bysme to jako neměli, a měli tohle a něco jiného a vůbec.

Intelektuálové hovoří a karavana jde dál. A pravidelný nebo alespoň častý odjezd na „chatu a nebo chalupu“ patří dál neodmyslitelně ke stále existujícímu životnímu stylu. U nás, stejně jako na Slovensku. Stylu, který přežil i hektická léta po roce 1989, kdy mu všichni věštili brzký konec. Ale zdá se, že se chalupaření má, i když dnes trochu jinak, nadále čile k světu.

Máte-li chatu, chalupu, anebo prostě jen tak jezdíte někam ven, určitě se vám tohle povídání bude líbit. Tedy doufám.

Autor

O životě na chalupách

Seděli jsme s Milanem, naším chalupářským starostou, a jeho ženou u stolu venku na zahradě a pili kafe. Což není nic zvláštního. Chodit na kafe k Milanovi je tak nějak zvykem. U nás ve vesnici, v horách Krušných.

„A hele,“ pronesla Květa, Milanova žena, „Pavlas!“

Myslela tím Mirka, majitele jedné z chalup, který se mezi námi už nějakou dobu neobjevil. „Mirek prej prodává chalupu,“ zašeptala Květa polohlasem, jako to dělávají všechny ženské, když prozrazují nějakou „tajnou“ informaci. Přestože Mirek a jeho žena na silnici a za šumícím horským potokem nemohli nic slyšet.

Ženské ovšem všechny „důležité“ informace předávají šeptem. Nebo skoro všechny informace. To, že se nějaké ženské narodilo dítě, o tom jsou naopak schopné hulákat přes dvě údolí. Ale zpět k Mirkovi.

„Hm,“ zabručel jsem. A pomyslel jsem si, že by mě nikdy nenapadlo, že Mirek, který kupoval chalupu skoro poslední z nás, ji bude skoro první prodávat.

„Mají prej už baráček, co koupili u Prahy, hotovej a je moc hezkej, Mirek je šikovnej,“ hodnotila Květa. „Taky už není nejmladší, a co by dělal se dvěma barákama?“

Mně v tu chvíli bylo fuk, co by Mirek dělal se dvěma barákama. Měl jsem jenom pocit, jako by kolem mě zafičel studený vítr, přestože letos bylo prý nejteplejší léto za posledních sto padesát let. To snad nemůže být pravda, aby někdo z nás tak brzo prodával chalupu. A jen kvůli tomu, že je starý?! Taková blbost! Vždyť jsme to nedávno kupovali, my, mladý kluci! A jak jsme se těšili, jak si tady jednou, za strašně dlouhou dobu, za táááákle dlouhou dobu, budeme jako dědci užívat stáří. Že by už uběhla? To snad není možný! Kdy se to stalo? Vždyť jsem si ničeho nevšiml?! Furt jsme přece mladý. To jen Mirek nějak vyměkl. Nicméně mě to inspirovalo k tomu, abych o tom, co jsme tady prožili, něco napsal. Protože „chalupy“ – a to říkají i vzdělanci přímo v novinách – jsou asi opravdu český a slovenský fenomén.

Jenomže napsat objevné, vynikající, novátorské a čtenáři přímo hltané literární dílo není jen tak. Nu, snad mě něco napadne. Sedím totiž u okna, před ním se tyčí obrovský smrk, který jsem kdysi sám zasadil. Takový ten strom, o jakém říká Ondřej Neff, že nechápe, jak mohl někdy sázet tak velký stromy. Zvenku mi do záclony narážejí můry, tedy noční motýli, je ticho a voní stromy a posečená tráva. Kdyby nebzučel větrák počítače, tak by bylo slyšet – ovšem to bych musel být mladší a slyšet na obě uši – upadnout i onen pověstný špendlík.

Na horách je večer chladno i v parném létě a za chvíli vyrazíme na večerní procházku. A jak jdeme, koukáme, že se z lesů kouří, moje žena říká, že ty lesy se „páří“, na což jí rozčileně namítám, že ty lesy se „paří“ s krátkým „a“, že to druhé je něco jiného, a ona mi neodpovídá, protože ví svoje. Jezevčík Ferda čmuchá kolem cesty a žena jej sleduje ostřížím zrakem, aby to čuně zase nesežralo nějakou utopenou myš, protože odpoledne děsně lilo.

Jak tak jdeme, žena po holčičím způsobu jen tak jakoby mimochodem registruje, že Zdeně už opravili zeď, Áda už má navezený materiál na dílnu, Jarda místo cestářů vysekal zase kus pankejtu. Já jdu mlčky a přemýšlím o svých věcech a vím, že ona mi pak všechno, co po cestě viděla, večer zopakuje. Takže o nic nepřijdu.

Dva Huňáčkovi obrovití psi začnou děsně bafat, sotva se k nim přiblížíme. Pak se nechají podrbat pod krkem, což je asi stejně tak jednoduché, jako když chcete pod krkem podrbat medvěda. Měsíc jde na „D“, takže dorůstá. To znamená, že porostou houby. Ráno na ně půjdu, pak se očistí, a zatímco se budou zavařovat, já budu psát povídání o chalupách a chalupářích. Tedy o nás všech. Protože skoro každý tady u nás buď po předcích z chalupy pochází, nebo si ji koupil, anebo někdy na nějakou jezdil, anebo, když už nemá chalupu, má aspoň chatu. Což je sice něco jiného, ale koneckonců z každé chaty, pokud je dost stará, se časem stane něco, co se s okolím a přírodou tak nějak nenápadně skloubí. Stejně jako správná chalupa.

Jak se kupuje chalupa

Motoristé říkají, že největší radost z auta má člověk dvakrát. Jednou, když ho koupí, podruhé, když ho prodá. U chalupy je tomu jinak. Ona je taky chalupa něco jiného než pomíjivé auto. Chalupa je kus krajiny. Venkovská chalupa – to je kus našeho zabydleného světa. Je to součást člověka.

A tak z chalupy má člověk největší radost, když ji koupí. Nejen tím, že jsme chalupou získali kus majetku, ale že se vlastnictvím chalupy dokážeme dostat do světa správných proporcí. A rozměrů. Do světa, kde tráva roste a ptáci zpívají a v noci jsou na obloze vidět hvězdy. A kde muž může být mužem a žena ženou, pokud chtějí, ať už si pod tím představují cokoli. A kde budou mít nad sebou „svoje trámy“ a na zahradě „svého krtka“ a kolem bude chodit „jejich listonoš“. A na půdě na starém trámu si budou hýčkat vyrytý letopočet z doby, na kterou si nepamatují ani ty nejstarší babičky. A možná že by si na ni nevzpomněly ani babičky těch babiček. To všechno se jim může splnit, pokud chtějí.

A pokud si ti dva tu chalupu koupí. Protože chalupu, tu by měli kupovat nejlépe dva. Protože kdyby si někdo kupoval chalupu sám – a možné to je –, je to takové neúplné. Nedokonalé. Snad proto, že správná chalupa má paměť. A že je součástí přírody. A příroda, jak známo, trvá na tom, aby pro uchování rovnováhy byli vždycky dva. Ona a On.

Ono se nakonec ukáže, že i když si tu chalupu původně koupil sám pro sebe muž naprosto nejdrsnější, s vousy jako Krakonoš, jednou si na ni stejně přivede něco, tedy někoho, na němž se už zdálky většinou pozná, že to není kamarád z posledního zlézání Himálaje, nýbrž někdo úplně jiný. Kvůli kterému se, co to budeme zapírat, vlastně původně na ten Himálaj lezlo.

A protože se tohle ví, že chalupa je nejméně pro dva, a později lépe pro více členů, je radost při koupi převeliká. My, obyvatelé měst, si tak kupujeme nazpátek vlastní minulost, abychom se díky jí mohli dožít vlastní lepší budoucnosti, než nám nabízí pohled z oken paneláku.

Různí místní i odjinud přišlí „chytří“, zvláště osoby zakládající si na své nadprůměrné intelektuální způsobilosti (tedy jak tvrdí ony, ty osoby), prohlašují, že koupě chalup a chat u nás v Čechách, Moravu a Slezsko nevyjímaje – a zahrnují v to i Slovensko – je tak oblíbená hlavně proto, že prý jsme v jádru venkovani, většinou jenom přelakovaní na „městské“.

No a co na tom? Všichni jsme přece po předcích venkovani. Nebo skoro všichni. A tak se vracíme ke svým kořenům. Já se za to nestydím. A kdo se stydí, ať si nekupuje chalupu. Bude mu k ničemu. Protože žít na chalupě (ono i na chatě, když nebyla anebo není žádná chalupa k mání) aspoň část života, když už to nejde pořád, se mi líbí. A komu se to nelíbí, ať tohle povídání nečte. Není pro něj. Leda... leda že by vlastně moc rád nějakou chalupu měl, ale v životě na něj žádná nevyšla, anebo přemýšlí, že by si možná nějakou koupil...

Přátelé, nemáte-li ještě chalupu, kupte si ji! Protože na takové chalupě, to je docela jinačí život než v zakouřeném městě! Kde jinde než na chalupě můžete táhnout k ránu odvedle od sousedů beztrestně (manželky se v tomto případě nepočítají) za zpěvu lidových písní, jako je odbojná halekačka „Nepudem domu až ráno, až bude ustláno, nepudem domu až ráno, až bude den!“ A ohlašovat rodině příchod živitele na jeho vlastní grunt popěvkem: „Staáráá, staáráá, rosviť lucernu, ať neupadnu, až pudu domu...“? Kde se vám to poštěstí? Ve městě? S jeho policajty, tasícími rychle a nemilosrdně v nočních hodinách pokutové bločky, zvané kdysi, v dobách mládí našich otců, „rámusenky?“

Co je do města, kde každého motoristu již od věků pronásledoval zavilý nepřítel, kdysi zvaný strážník, později maskovaný jako takzvaný „šedý mor“ a dnes překřtěný na „botičkáře“, ukrývající se v blbě ušitých kopiích uniforem americké policie a řádící pod tajnou značnou Městská policie? Na chalupě si na dvoře můžete udělat třeba i generálku starší škodovky! To za totáče byla neuvěřitelná výhoda. Půl roku jsem sobotu co sobotu vyměňoval s kamarády těsnění pod hlavou Škody MB, „páč“ hlava byla prasklá a v žádném servisu to nechtěli udělat, neboť „hlavy“ jaksi nebyly.

Chalupa – to je jediné místo, kde většina z nás konečně zažila na vlastní kůži zásadní pravdu ze známého truhlářského hesla „Furt to řežu, furt to řežu a furt je to krátký!“ Například při samovýrobě dřevěného obložení provlhlých stěn.

Chalupa – toť jediné místo, kde zjistíte, že šedovlasá tchyně dokáže, po spatření užovky v trávě, uběhnout 100 metrů za 11,3 vteřiny, a ještě přitom ječet jak siréna na vládním vozidle.

Jedině na chalupě zjistíte, jak je to vlastně s profesionálama. Třeba že sousedka, profesionální zdravotnice, se vyznačuje hlavně tím, že nemá nikdy doma ani acylpyrin, ani leukoplast, o obvazu nemluvě. A že huhlající místní domorodec, potulující se každou neděli v imitaci mysliveckého oblečení, je vlastně machr. To když najednou beze slova přikvačí, když už se dva dny pachtíte s neuvěřitelně velkým šutrem v místě, kde kopete studánku, a vy zjistíte, že co se týče profese, není žádný ořezávátko. A s nevěřícím pohledem ho sledujete, když s jakýmsi podivným kladivem na dlouhé tenké násadě v ruce nechá vás a dva kamarády ten šutr třikrát v tom blátě obrátit, aby pak do něj několikrát majznul, a ta obrovská hmota kamene se rozpadne na hromadu malých kousků. Protože Rudy, což jste dosud nějak nebrali na vědomí, dělá v lomu.

Jen na chalupě pochopíte, že člověk sám je prd nejen před tváří Boží. Ale taky když potřebuje vykopat senkruvnu v rostlém terénu. Plném jílu a kamení.

A že ropucha je skutečně nejdřív děsně ošklivá, ale když se na ni díváte často a zblízka, protože se k vám nastěhovala pod pařez na štípání dříví, že je vlastně krásná.

A že živá kráva je zblízka skutečně „velká jako kráva“. A že jelen je snad ještě větší. Hlavně když ho potkáte v lese při sbírání křemenáčů, když jste se proti sobě oba potichu plížili březovým houštím. Slyšeli jste ho, ony ty břízy šustí, to jo. On si asi myslel, že vy jste nějakej jinej jelen, zatímco vy jste si mysleli, „kterej syčák mi sem chodí na moje houby!“

A pak stojíte najednou v břízkách proti sobě, chvíli se vzájemně díváte do očí a potom se rozhodnete, oba, že půjdete raději někam jinam. Ale důstojně! Jen žádný úprk nehodný plnohodnotného, tedy ehm... samce. Protože oba dobře znáte svoji cenu. A oba přece dobře víte, že po lese se nelítá jak s keserem.

A vůbec se na chalupě naučíte spoustu věcí. Třeba že když se ručně kope dvě stě metrů dlouhý výkop na vodovodní trubky, tak že se u toho prostě limonáda pít nedá. V praxi zjistíte, proč kopáči pijou vždycky pivo. Protože po prvním víkendu, kdy jste si přivezli na uhašení žízně při kopání výkopu basu limonád a prokládali to čajem, je vám celý další týden blivno.

A tak tu spoustu věcí pochopíte. Budete-li chtít. Na té chalupě, co jste si kdysi koupili. Pro sebe. Na furt.

Protože chalupa se má kupovat na celý život. V tiché naději, někdy mylné, že ji kupujeme i pro své děti. Jako že až tu nebudeme. Protože my, pokud to půjde, nikdy chalupu neprodáme.

I když někdy to jinak nejde. Ale prodávání chalupy je vždycky smutná záležitost. Ať se ten, kdo nakonec přijímá balíček peněz, tváří sebeveseleji. Vždycky někde vzadu zůstává smutek za někoho, kdo tu už není, anebo už nemůže považovat staletou střechu nad hlavou za svou...

Přeju vám, abyste nikdy nemuseli chalupu prodávat.

Musí se to nahodit

Tuhle větu slyší snad každý, kdo poprvé navštíví svoji budoucí chalupu.

„Helejte se, pane,“ řekne prodávající vesničan, „zdi jsou dobrý, fortelný, ty stavěl eště náš dědek. To stačí akorát nahodit, ta střecha je taky dobrá, jinak jen pár drobností, ale, pane, to vokolí...,“ snaží se venkovan odtáhnout zájemce kousek dál, aby ten neměl čas si nic moc prohlížet. Přitom vykládá, mluví, plká a mele pantem za účelem úplného zblbnutí eventuálního kupce v pevném vesnickém přesvědčení, že když bude dlouho a hlavně nepřetržitě do toho trouby z města hučet, že to vydá za sto zlatek. Dneska i za sto tisíc. Staří koňští handlíři by zbledli závistí, kdyby viděli prodej takové chalupy. A mnozí z nich by prokleli vlastní potomky, jejichž prarodiče si za peníze vydělané při koňském handlu koupili kdysi barák v Praze, a dneska se vnuci nechají takhle ošulit.

Chalupář, ten budoucí, nevnímá záplavu zvuků a pozoruje zeď venkovského stavení a v duchu si říká: No jo. Chce to akorát nahodit a bude to jako nový.

A když si nakonec s prodávajícím plácne, sní o tom, jak udělá ze svojí chalupy něco „éňoněňo“, a vůbec neví, co jej čeká.

Netuší, že první nahození zdi, které bude dělat, až si tu chalupu koupí, bude vypadat asi takto:

Rozmíchá se malta, dá se tam pro jistotu víc vápna a taky – i když někdo ne, ale já osobně jó – se přidá trochu cementu. Aby to líp drželo. Předtím se očistí kladivem a majzlíkem kus zdi, pěkně podle příručky, a mezitím se jde vypláchnout oko, do kterého vlítl kus staré omítky při jejím odsekávání.

Pak se seženou brýle, ochranné, nasadí se, do ruky se vezme zednická lžíce a začne se nahazovat. Ovšem ještě předtím se zeď musí namočit. Zednická štětka vytáhne z kýblu neuvěřitelné množství vody a šup, cákne se a voda je všude. Na zdi, na zemi i na chalupáři. Voda po zdi teče proudem.

„Psali navlhčit, tak navlhčit! Říkali pořádně očistit, tak očistit! A co může bejt čistší, než když je to mokrý?! To nás učili už na vojně. Co je mokrý, to je čistý! A protože nejsme žádný troškaři, vodou se šetřit nebude!“

Znovu se vezme do ruky zednická lžíce, nabere kus malty a „plesk“! A hned se ozve další „plesk“. To první plesknutí bylo, jak malta plácla na zeď, to druhé, jak se odloupla a plácla na zem. Zedník amatér, majitel nemovitosti a obvykle i otec rodiny, poněkud nevěřícně zírá na maltu na zemi. Pak na svou ruku, pak na zednickou lžíci, pak na zem a nakonec si dojde ještě jednou přečíst příručku. Tedy příslušnou pasáž.

V tom musí být nějaký fígl. Když jsem koukal na zedníky, tak takhle mávli rukou se lžící a šup! – sedělo to jak přišitý a další malta vedle, a tak pořád dál. I když zedníci říkají furt. Malta plácala vedle malty a zeď byla nahozená. A taky byla svislá, ta zeď, jako tahle.

V příručce se chalupář dočte, že malta se na zeď nahazuje švihem. „Aha, švihem,“ řekne si a postaví se mírně šikmo ke zdi, jak to viděl u zedníků. Pořádně se rozmáchne a lžíce vedená pevnou rukou mrští maltou o zeď. Zeď vrátí maltu zpátky, písek se cestou vzduchem a tím odrazem nebo čím nějak vydělil a lítá všude. A na brejlích je cákanec.

Když si člověk sundá brejle, zjistí, že písek je laškovně rozházený všude kolem. Hlavně tedy po zemi. Ovšem i jinde. Například taky na kalhotách zedníka amatéra. A tam kupodivu drží.

„Kde je vápno?“ děsí se chalupář. „V tý maltě bylo vápno, a teď tu není? A to jsem ho tam dával osobně! Písek zůstal, je všude, i ve vočích ho mám. A malta nikde!“

„Sakra, vyčisti mi ty brejle,“ zařve na svoji ženu a podává jí zapatlanou rukou zapatlané brýle.

Hloupá žena se hádá, chytrá mlčí a jde brýle umýt, aby jí ten chlap nezasvinil i kuchyň. Mužovi se zdá, že jí to trvá moc dlouho, a tak trénuje u zdi. Párkrát máchne rukou, jen tak zkusmo, pak nabere opatrně maltu a hučí si pod nos, že s těma pitomejma brejlema nebylo nic vidět a v tom to asi bude, a plácne maltu na zeď.

Poučen předchozí zkušeností, a protože to v duchu vlastně očekával, učiní ihned rychlý dřep a těsně nad podlahou zachytí ty tři čtvrtiny malty, které opadly. To nevadí, jásá v duchu. Oproti prvnímu pokusu zůstala na zdi alespoň čtvrtina malty!

„Pětadvacetiprocentní úspěšnost, to pro začátek není tak špatný výsledek,“ řekne si, vytrénován ze zadních stránek novin stylem hodnocení našeho sportu. A tak vnitřně zocelen, zamíchá vždy podle vzoru, který odkoukal u zedníků, maltu, pak nabere porci na lžíci a plácne s ní na zeď, a hned šup do kolen a chytit ty dvě třetiny u země. Ty, co se zase, mrchy, nechytly.

Žena podává opatrně zpovzdáli opakovaně čištěné brýle. Kolem muže se totiž vytvořil vír z odlétávajících maltových cákanců a písku, kterého se vždycky nějak část odrazí ven, ale muž nedbá. Hází a hází. A nemine ani pět šest hodin a celé kolečko malty je naházeno na zeď. A dokonce tam i drží!

Nakonec zeď rajblíkem vlastnoručně stáhne, ona ta naházená malta totiž vytvořila – z pohledu nezúčastněného pozorovatele – něco, co připomíná, jako když se na starých mapách kreslily hory. Bochánek vedle bochánku.

Plně zaujat a okouzlen vlastní šikovností, nedbá na ženu říkající „Táto, tady máš ty brejle“, a odhání ji opovržlivými slovy. Přesvědčen, že je plně na výši úkolu, rozhodně se nahodit roh. Mávne zkušeně na stranu rukou se lžící – a už letí k potoku vypláchnout si oko. Následuje Ophtal a vanička na vyplachování a rodina začne tiše uklízet zbytek malty a vymyje kolečko a kbelíky a večer pochválí tátu, jak je šikovný (když je to chytrá rodina). A druhý den ho nechá sedět, protože si namohl cemr.

Ale příště už to tátovi jde líp a pak už se mu ani při tom nepotí brejle a při nahazování stojí pěkně zednicky šikmo u zdi. Po pár letech práce na chalupě už má nejen ten správný zednický postoj, ale i ruka máchne a malta pleskne a je to paráda. Ale tohle se stane až v době, když už je všechno nahozeno, a tak to umění není vlastně potřeba. Takhle to je v životě vždycky. Nejlíp člověk umí něco tehdy, když už to vlastně vůbec nepotřebuje.

Pan Bílý bílí bílý dům

To byla jedna zoblíbených větiček zdob našich školních diktátů, spolu světami ovílách, které vily věnce. Bílení domu jsem považoval, jsa městské dítě, za něco stejně neexistujícího jako „víly uvily“, protože strop se unás maloval malířskou hlinkou ana otázku „co se bílí“ odpovídal malíř pokojů pan Haněl, co unás doma vždycky „maloval“, že kravín. Bílení stropů mě tedy, až na pravopis, příliš nezajímalo.

Než jsem koupil chalupu, která mi dneska říká pane, nejdřív jsem vlezl na prohlídku dovnitř oknem vkuchyni, které dosavadní majitel uzavíral starou matrací zdětské postýlky. Vzhledem ktomu, jak barák vypadal, jsem se podobnými zbytečnostmi, jako proč nejdou otevřít dveře aže ve stěnách baráku jsou jen díry místo oken, nezabýval. Důležitější bylo to, že kus baráku ten barák vůbec neměl! Co mně je do nějakého chybějícího okna? Avůbec do bílení! To mě ani nenapadlo.

Ale brzy bylo všechno jinak. Bílením jsem se musel zabývat, dřív než jsme přistavili ten chybějící kus baráku. Když jsme se nastěhovali, čerství rozechvělí majitelé pravé rekreační chalupy, ainstalovali kamna azačali topit avětrat, netušili jsme, co to provede vobytné kuchyni sdřevěným obíleným stropem. Po pár víkendech bylo každé bouchnutí kuchyňskými dveřmi provázeno vápenným sněžením. Ze stropu. Aty potvory dveře bouchaly pokaždé, když na ně člověk nedal pozor. Staré vápno na prknech, znovu uschlé po letech vlhnutí, se odlupovalo vmalých kouscích atiše se snášelo kzemi. Žena přitom ovšem zticha nebyla.

Nejprve jsem sice navrhoval, že by se ujídla autelevize mohlo sedět sdeštníkem nad hlavou do té doby, než budou hotovy nutnější práce, ale byl jsem přehlasován. Jednohlasně! Jedním hlasem mojí ženy.

Řešit problém jsem začal podle návodu, který jsem znal zdětství akterý jsem slýchával od již jmenovaného pana Haněla: „Musí se to oškrábat!“ Vzal jsem tedy štětku, namočil strop ase špachtlí vruce zkusil, jestli se mi taky budou odlupovat takové dlouhé pásky malby jako jemu. Kdepak! Vápno se změnilo vneodstranitelné blátíčko ašpachtle se na dvaceti centimetrech třikrát zasekla do dřeva. Přitom vyráběla dlouhé třísky, které se mi hned zapichovaly do ruky. Snad proto, že se cítily, vyrvány po staletích ze sousedství ostatních částí prkna, nějak osamocené asnažily se splynout sněčím jiným. Během půl hodiny jsem jich měl vruce asi pět, atak jsem měl co dělat až do večera. Ovytahování třísek zrukou by se dala napsat celá zvláštní kapitola, ale dnes ne. Vraťme se ktématu.

Rozhodl jsem se tedy strop pořádně namočit, aby vápno změklo, apak už to snad půjde. Nešlo. Vápno se definitivně změnilo vblátíčkový blívajz. Znamočeného stropu navíc padaly na zem bíložluté vápenné kapky. Strop vedl 1:0. Bylo nutno zahájit druhé kolo.

„Brousítko! Mám kvrtačce takový ten drátěný kotouček!“ zajásal jsem po nějaké době usilovného přemýšlení, co se stropem. Nechal jsem strop celý týden schnout anásledující neděli jsem se dal do díla, řádně vyzbrojen. Vrtačka Narex, nastaveno 1800 obrátek, drátěný kotouč, štafle, rukavice, brýle, čepice.

„Zapnout!“ Bzííííííí, zakousl se kartáč do vápna na stropě. „Jééé,“ zařvali všichni ostatní, co byli vmístnosti, avyběhli dveřmi avyskákali okny. Vcimře nebylo na krok vidět. Bílá vápenná mlha bleskurychle pronikla otvory vmých ochranných brýlích kočím. Jak jsem poslepu lezl dolů ze štaflí, párkrát jsem se taky nadechl. Hezky zhluboka. Vuchu, kde jsem měl léta chronický zánět středního ucha, začalo tiše šumět, jako kdybych si jej vykapával kysličníkem. Pud sebezáchovy zavelel: „Ven!!“

Skokem téměř plavmo rovnou ze štaflí apak dál robinzonádou dveřmi jsem vypadl zkuchyně.

Zánět spojivek jsem si vyléčil sám. Na Bulovce pan doktor Mařík brumlal, když mi čistil ucho, ale já se nepřiznal, od čeho to bylo. Koneckonců, za pár týdnů mě má operovat, tak jestli tam nějaké to vápno zbude, však ho najde. Teprve pak se přiznám. Strop vyhrával 2:0. Astále zněj při bouchnutí dveří sněžilo.

„Když to nejde jinak, je načase si přečíst návod,“ říká sbírka rčení a„vědeckých zákonů“ zvaných murphologie. Ivyhledal jsem odbornou literaturu ačetl. Ačetl. Anikde nic. Otom, co snabílenými prkny na stropě, tam nebyla ani zmínka. Vžádné příručce, co se mi dostaly do ruky. Buďto autoři vživotě neřešili problém nabíleného stropu, zkterého sněží kousky vápna, anebo své vědomosti zlomyslně tají.

Když už jsem nevěděl kudy kam, přišli kamarádi ajeden znich řekl: „Prosím tě, co ztoho děláš problém?! Sekni tam tabule sololitu, přitluč je hřebíčkama, kolem dej lajsky aje to. Když to natřeš latexem, máš pokoj!“

Geniální věci jsou jednoduché ačlověk se diví, že na ně nepřišel sám. Ale něco za něco. Sice jsem zvítězil, ale už si nemůžu dělat vkuchyni vlétě Vánoce. Už mi ze stropu nesněží.

To ucho mi nakonec operovali. Pan primář mě sice už několik měsíců před operací varoval aříkal: „To ucho už se mi nelíbí. Uděláme operaci. Ané aby se vám do tý doby do toho dostalo nějaký svinstvo! Musíte si na něj dávat pozor!“

No já si pozor dával, ale to vápno určitě ne.