Anthea T. Shuterland

NEJVYŠŠÍ

ČAS NA LÁSKU

Copyright © A. T. Shuterland, 2010

Cover Photography © iStockphoto LP, 2010

ISBN 978-80-86037-61-5 (ePub)

ISBN 978-80-86037-62-2 (mobi)

Všem mým láskám

– zlatíčkům, miláčkům...

Nejvyšší čas

Nejvyšší čas. Feromony mi snad lezou i ušima. Mužský se ohlížejí, i když si jich vůbec nevšímám. No, nevšímám… Musím se přemáhat, abych si jich moc nevšímala. Figuru jsem si udržela dobrou i po dětech, a jak jsem se nedávno dívala ve sprchách na plavečáku, prsa mám oproti jinejm ženskejm pevný a docela velký. Je to ale hrozný, jak to se mnou cvičí. Třeba támhleten hezoun na přechodu. Na toho bych hned skočila, a než by se vzpamatoval, určitě bych ho dostala. Tohle mi Renda nemá dělat, takhle mě zanedbávat. Ani si nevzpomenu, kdy jsme spolu byli naposled, zvíře jedno chlupatý. Hlavně že si skoro nic nepamatuju, to by pak bylo ještě horší. A ani nechci pomyslet, jak by to mohlo dopadnout.

V noci jsem se jenom tak převalovala, Jirka zase spal, jako když ho do vody hodí, a chrápal jako cirkulárka… Je to pořád stejný. Vždycky, když mu dám, tak je za chvilku hned hotovej, pak se jen převalí a hned spokojeně oddychuje. A já samým vzrušením nemůžu usnout. Holt s nim dneska už nic nenadělám, s milánkem jedním lenivým. Obracela sem se z  jedný strany na druhou, budík mě pořád deprimoval tím svým stejnoměrným tikánim. Děsila jsem se, že ráno budu zas jako rozlámaná, ale vlastně jsem nemohla dospat. Nemohla jsem se už dočkat. Taková doba! Taková nespravedlnost!! Takový mučení!!!

Na okamžik mě napadlo, že bych ho možná měla dát radši pryč a bylo by po problémech. Je pořád v trapu, takže se stejně nemůžem vidět tak často, jak bysme chtěli a potřebovali. Ale tenhle nápad mně vydržel opravdu jen na moment a hned jsem ho pustila z hlavy. Taková blbost! Teď ještě určitě ne, protože ho fakticky šíleně miluju. Ještě vyhovuje, ještě funguje… Funguje?… To teda ne! To je slabý slovo. Ten mě rozehrává jako housle. Hraje se mnou úplný symfonie, ten divoch. To je paráda, jak si mě vždycky rozdělá, jak vystihne ten správnej okamžik. Sotva pak popadám dech! Ještě ho určitě nedám pryč! Vlastně já to ani neumím jako třeba Inka. Ta s tím žádný štráchy nedělá. Tohle bych snad potřebovala taky umět.

Minule mi ukazovala toho svýho horolezce. Je udělanej, pod trikem samej sval, možná by neměl tolik vágusit s oblečením, ale to je jeho věc. Vlastně Inky. Byl ošlehanej z poslední expedice. A zaraženej ze dvou ženskejch, jak si ho prohlížely skoro jako koňský handlířky, takže toho moc nenamluvil. Upíral oči na Inku se psí oddaností. Musela jsem se v duchu smát. Připomínalo to prosbu, aby mu sundala košík. Ale stejně mu to nebylo nic platný. Mám takovej dojem, že jeho čas vypršel. Ne že by nebyl hezoun, to teda po pravdě byl, ale jinak to nebyl můj typ.

Teda ona Inka – a to musím jako ženská přiznat – je skutečně pěkná. Tajli by jí mohly závidět i mnohem mladší, má hezký vlasy a umí se oblíkat. Kdybych byla na ženský, tak bych se s ní nejspíš jako správná lesba dávno vyspala. Ani se nedivím, že jí mužský lezou přímo do postele. Stačí, aby si pak jen vybírala a třídila, použila, nebo dala pryč. Ten její je takovej nekňuba. Sestavuje furt nějaký modely, ruce má věčně ulepený od lepidla nebo ušpiněný od barvy. Každou chvilku se jí chlubí s nějakým přírůstkem do sbírky a pak je z toho celej hotovej a chce, aby z toho byla Inka taky na větvi. A tak mu udělá vždycky radost a nechá ho u toho a on se s tím do noci párá a kochá. Je rozrušenej a uspokojenej. A ona vlastně taky, protože holku maj bezvadnou a jen tchyně k nim někdy přijde na vizitu a buzeruje. Ale to prej zas není tak často.

Druhý den jsme se s Inkou sešli na kafi. Moje tušení se potvrdilo. Povídala, že uvažuje o tom, že dá toho svýho horolezce asi pryč, protože si s ním už nemá co říct, přestalo ji to nějak bavit a taky si musí pořád od kamarádky půjčovat byt. A nic víc se s ním vlastně nedá dělat. Nikam jinam se mu nechce. Když nejsou v posteli, básní jenom o těch svejch lanech a traverzech a o tom už slyšela snad stokrát. Je ale prej k neutahání. Podle Inky vždycky všechnu tu svoji sílu přiveze k ní, jak si v horách asi ani nevrzne. Kdybych ale chtěla, klidně mi ho přenechá…

Ta je pěkně střelená! Kdyby to nebyla moje nejlepší kamarádka, myslela bych si, že jí snad kape na karbid. Mám přece svýho Rendu! Jsem taky docela spokojená. Nedokážu si prostě v hlavě najednou vygumovat Rendu a jen tak si bokem odskočit a zase se vrátit jakoby nic. Já potřebuju bejt aspoň malinko zamilovaná a vést takový ty řeči. Faktem je, že jsem to musela učit i Rendu. Já bych si jinak bez toho připadala skoro jako děvka. Jenom šukat bez romantiky bych prostě nedokázala a ani by mě to nebavilo. To si můžu klidně koupit robertka a bejt v pohodě.

Jednou jsem to taky zkusila. To jsem byla sama s dětma a Jirka měl vojenský cvičení. Pořídila jsem si takový to nejobyčejnější šudlátko, který dneska seženete prakticky na každým rohu. Já vím, přeháním. Chtěla jsem říct – v každým normálním krámu s erotickým zbožím. Měla jsem sice orgazmus, ale ňákej divnej. Takovej skoro jako chemickej. Jako když si vemete prášek na spaní, ale ráno stejně nemáte pocit, že jste se dobře vyspali. Cítila jsem najednou kolem sebe jenom prázdnotu až úzkost.

Inka si to tak nebere. Dovede to skoulet na všecky strany. Nepouští si to holt k tělu. Jde to prostě i mimo její svědomí a v tom já jí fakt obdivuju. Připadá mi někdy jako taková poživačná sběratelka dobrejch ročníků vín. Doopravdy jsem u ní snad nikdy neviděla žádnej vyloženej úlet. A předminule, nebo kdy to bylo, mě dostala tím studentem. Holobrádek, ale krásnej, i když spolu vypadali trošku jako máma se synem. Taky jsem jí to hned volala. Jenom se řehnila. Prostě, jak říkám, ona je děsná pohodářka.

Rendu jsem poznala na jednom veletrhu, kam si mě šéf nadirigoval, abych mu dělala něco jako hostesku. Pracuju totiž jako sekretářka u jedný cizí zastupotechny, i když ve firmě mi nechali na vizitku napsat asistentka. Je mi to úplně šumafuk. Jen jsem si mockrát pomyslela, jaký jsou tyhle cizinci snobové, a dál jsem po tom prostě nepátrala. Možná se to v byznysu víc nosí. A tak jsem na veletrhu vařila kafe, nosila keksy a připitoměle se usmívala na obchodní partnery. A ty mi radši koukali do výstřihu, někdy se zapomněli a pak se nespíš upsali a smlouva byla v rukávě a náš nejvyšší zářil blahem. Vzal mě proto s sebou na pracovní oběd, kde byl taky Renda, vlastně tenkrát ještě jen pan inžinýr. Na první pohled ušel, ale jinak jsem si ho moc nevšímala. Pokukoval jako každej jinej, možná jen krapánek víc plaše. Brala jsem to jako profesionální machu zdvořilosti a společenskejch tanečků. Nic víc. Najednou seděl vedle mě, byl docela vtipnej a po třetím deci i rozvernej. Pak mě na druhej den pozval na dvojku. Neodmítla jsem. Co taky večer dělat? Byli jste vůbec někdy služebně na veletrhu ve stánku? Celej den jste na nohách, že toho společenskýho cvrkotu máte za chvíli plný zuby. Někdy večer ještě obchodní schůzky a potom už většinou nemáte jiný pomyšlení než zalehnout.

Byli jsme v nějaký zahradní restauraci. Vypadalo to tam zbohatlicky a bylo vidět, že tam Renda není poprvý a že v tom prostě umí chodit. Voněl z něj fajnovej deodorant, zlehka se pokoušel dotknout mojí ruky, jako by o ní náhodou nechtěně zavadil, a bral mě přátelsky kolem ramen. Tímhle mě nemoh ošálit, protože jsem to poprvý zažila snad už jako holka na táboře. Teď jsem ale byla fakt imunní. Nebylo mi to nepříjemný. Lichotil mi jeho zájem, na druhý straně jsem z toho nedělala žádný závěry, protože doma se kolem mě pořád točil Radek a dělal si naděje a já jsem se docela vážně rozhodovala, že bych to s ním třeba mohla zkusit. Prostě dalšího ctitele jsem zrovna moc nepotřebovala. Sice se ve mně znova ozvala ženská ješitnost, ale vocaď až pocaď.

Cítila jsem se sebejistě, že jako mám všecko pod kontrolou, jako ostatně skoro pokaždý od tý doby, co jsem se rozvedla a vdala po těch šílenejch eskapádách, ze kterejch by fotřík určitě zešedivěl, kdyby o všech věděl. Možná to bude znít blbě a budete se mi smát, ale já jsem fakt cítila, že už jsem se dostatečně vyblbla a získala oporu. Takovej pevnej bod ve vesmíru. Ty občasný Jirkovy žárlivecký výlevy mi ostatně nestály za to, abych o tohle všecko přišla. Byla jsem taky doslova v sedmým nebi, že se mi po tolika problémech narodily bezva děti. Doktoři si pořád myli ruce a dávali mi každou chvíli podepisovat nějaký reverzy, jako že si svoje těhotenství beru na vlastní triko. Bláhovci! Tohle by snad riskla skoro každá máma. Musím uznat, že mi Jirka udělal moc hezký děti, a to mu nikdy nezapomenu.

Renda hned po veletrhu jel zase někam kšeftovat do Německa nebo do Anglie, já už přesně nevím kam. Domů jsem se vrátila celá umlácená a dál zvažovala, co s Radkem. Inka by s tím byla hotová, jak mi radila, raz dva. Vyzkoušet a pak si to prostě nechat, nebo poslat pryč. Ale já musím mít ty svý sny a zamilovaný řeči, jinak to se mnou nejde.

Vizitýrovala jsem zase jednou sekáče. Když jsem z  jednoho vyšla, skoro jsem mu vlítla do náruče. Renda měl, jak povídal, asi hodinu času, a tak jsme zapadli do prvního bistra za rohem. A hodina utekla jako voda a ještě jsme si toho chtěli tolik říct. Do mobilu si proto něco vymyslel a pozval mě, jestli se nechci kouknout k němu domů. Není to prej daleko, jeho matka odjela do lázní a má fůru senza cédéček se starou muzikou ze šedesátejch let. Na muziku mě teda dostal. Fakticky, a to přísahám, mě nic jinýho nenapadlo.

Cédéček měl opravdu haldy, několik skříní. A taky spoustu knížek. Byly srovnaný v mahagonovejch poličkách až skoro do stropu. Přehrabovala jsem se v cédéčkách a obracela listy knížek a ani jsem si nevšimla, že stojí za mnou. Vzal mi knížku jemně z rukou a pak si mě k sobě pevně obrátil a nekompromisně mě začal líbat. Francouzák uměl tak rafinově, až mě úplně přirozeně donutil, abych se svým jazykem dotkla toho jeho, jako bysme to spolu dělali snad odjakživa. Mrazilo mě po celým těle, jak mě obratně hladil. A pořád víc a víc. Docela mě tím zaskočil. Když jsem se konečně z jeho objetí vymanila, začala jsem se smát na celý kolo jako šílená a byla jsem k nezastavení. Vzpomněla jsem si na jednoduchou obranu proti dotěrnejm mužskejm, kterou mi doporučovala Inka. Smát se. Teď už jsem ale naprosto přesně věděla, jak se rozhodnu. Radek dostane kopačky, a to si u mě ještě ani neškrtnul.

Pronesla sem tehdy památnou větu, kterou si s Rendou ve chvílích oddechu mezi milováním často připomínáme: Buď trpělivej, dočkáš se, ale já dneska nemůžu, protože menstruuju. A Renda se tenkrát zkušeným hmatem přesvědčil, že mu fakt nekecám, a tak mě nechal, abych si doprohlídla jeho diskotéku s knihovnou. Dneska mě většinou pohladí tam dole a já už vím, že tak chce ukončit přestávku mezi milováním, protože pod jeho rukama hned zvlhnu a jsem celá vzrušená a netrpělivá, aby byl zase ve mně.

Taky je pravda, že dneska už pro nás není ani menstruace žádnou překážkou. Prostě musíme využít každou chvíli, která se nám naskytne, abysme byli spolu. Není to sice zase tak často, ale víc než měsíc teď nejsem pomalu schopná vydržet. Začnou se mnou šít všichni čerti, jsem nervózní, nevrlá, najednou se na nic nemůžu soustředit, všecko mi padá z rukou, dokud mě Renda zas nesrovná. Naučil mě na milování s ním jako na drogu, a to musím přiznat, že jsem ho nikdy neměla zrovna málo.

Minulou noc jsem se slastně protahovala a právě na něj myslela, když se starej Vonášek vracel domů a to moje snění mi přetrh. Nakoupil si zase svoji obligátní opici a pod oknama se loučil s kamarádem, a tak jsem se jako obvykle dověděla, že zejtra to jiný nebude, že se zase ztříská. Hulákal na celou ulici, že si určitě večer daj zas do trumpety, aby se jim ten černej život trochu rozsvítil. Pak se pořád nemoh trefit do vchodu a stará mu už nejspíš chystala világoš. Až ho to přestane bavit, jestli teda dřív neusne, tak jí jednu vrazí jako minule a ona potom bude chodit s černejma brejlema proti sluníčku jako slepec, aby schovala monokl, a bude jí trapně před zvědavým domovníkem.

Vonášek minule poblil celý dveře. Domovník k tomu připsal úplný slohový cvičení, aby si to jako po sobě laskavě uklidil, když to nevydrží. Ať tu šlichtu radši vrátí do hospody, kde mu ji uklohnili, a vypustí jim to tam na hajzlu. Brblal, zatímco stříkal schody, co všecko od toho dobytka ze třetího musí snášet.

Šla jsem se podívat na děti a za chvilku si zase tak hezky přiklimbla. Najednou bylo ticho, auta nejezdily. Jen na kostele odbíjelo každou čtvrthodinu a Jirka ještě pořád zařezával.

I já sem sladce usnula a zdál se mi pěknej sen o tom mým divochovi Rendovi, až jsem z toho nejspíš dostala orgazmus. Probudila jsem se totiž celá mokrá a bylo mi docela fajn po těle, než jsem si pořádně uvědomila, co se to se mnou vlastně děje. A těšila se, až se večer s Rendou uvidíme a on mě zas celou obejme jako liána a já ho budu taky otlapkávat, zabořím mu nos do krku a kousnu ho do uší a zalepím mu víčka svýma slinama…

Ráno jsem šla od kadeřnice, kde jsem si nechala nakrátko ostříhat vlasy a hodit na ně světlej přeliv. – Krávo jedna pitomá, to se nemůžeš dívat. Troubim na tebe jak zběsilej, ale ty si neseš tu svojí prdýlku dál, jako by se nechumelilo. Kdybych nepospíchal, hned bych si tě přehnul přes koleno! zařval na mě řidič, kterýmu jsem ve svým zasnění skoro vlítla pod auto. Rozčilením celej zčervenal a chvíli to vypadalo, že snad vystoupí a dá mi pár facek. Pak se ale rychle uklidnil a už jako beránek něco tokal o tom, že mě pozve k přezkoušení silničních předpisů za roh do lokálu. Sjížděl mě pohledem, jako kdyby mě pozoroval při striptýzu, nebo spíš jako kdyby mě rovnou svlíkal z minisukně, ke který jsem si vzala lesklý punčochy na podvazku. Kromě mě ale o nich zatím nikdo nevěděl, protože jsem si je většinou oblíkala jako překvapení pro Rendu.

Řidič za volantem dodávky se změnil v samce. Nebo spíš v mužskýho lovce, jinak si to nedokážu vysvětlit. Já vím, že si můžu mini dovolit klidně i v pětatřiceti a že mi nikdo tolik nehádá. Snad mě moc nelakujou a doufám, že sama poznám, kdy skončí ta únosná hranice, abych nebyla směšná. Mám ale takovou zkoušečku v práci. Chlapy, co choděj k mýmu šéfovi. Dokud se budou kolem mě producírovat jako mlsný kocouři, zvát mě na oběd nebo na skleničku, protože asi nevědomky vypouštím ty svý šípy plný chtíče, když Renda zrovna není k dosažení, bude to pro mě znamenat, že to je ještě dobrý. Myslím si, že poznám, kdy se mužský jenom dělaj.

Teď ale já sama musím dělat nebo se snažit dělat nedostupnou, abych si nezadala, aby mi doma Jirka v okamžicích žárlivosti nemoh tropit scény, kdyby se nějaká ta škeble od nás z práce z nedostatku jiný zábavy chtěla náhodou rozpovídat. Vážně nevím, jak mi to maskování jde. Čím víc se totiž snažím, tím víc se musím přemáhat, a chlapi se docela rojej. Živě si umím představit Inku, jak by dělala probírku, ale ona je vyslovená klikařka. Já bych při svý živelnosti nejspíš vyrobila aféru.

– Promiňte, já jsem se nějak zamyslela… nasadila jsem na toho hulvátskýho řidiče profesionální mimikry. Vracela se mi zase komunikační energie, a tak jsem si neodpustila rejpnout: – My se odněkud známe, strejdo, že si můžem na přechodu tykat? O tomhle jsem se tedy u Gutha-Jarkovského nedočetla!

Nebylo mu o moc víc než mně, a když se mu začal lámat hlas, byla jsem si stoprocentně jistá, že se svým hartusením přestane a bude jen hledat, jak by z toho vycouval. Tohle my ženský vždycky nějak vycítíme, a pokud nejsme zrovna padlý na hlavu, umíme toho skvěle využívat, nejen když nás stopnou policajti. Bylo mi jasný, že jsem to ustála. Pokejvala jsem proto na něj lehce rukou, jako že ho propouštím, a on si zas neodpustil krátce zahvízdnout. Celý se to seběhlo během pár okamžiků. Mohla jsem si jít dál svojí cestou se svýma rajcovníma myšlenkama.

Za rohem jsem si automaticky chtěla rukou pročísnout vlasy, ale hned mi došlo, že už mám krátkej účes a že mě šéf třeba ani hned nepozná. Snad mě zas nebude mořit těma svýma objednávkama jako posledně. Nemůžu se dočkat večera. Renďouš jeden rozčepejřenej! To zvíře!! Už jsme spolu dlouho nebyli a já to cítím po celým těle. Snad si všimne, že mám fungl novou blůzku a ty nový krajkový kalhotky, co jsme spolu minule kupovali. Ale jak ho znám, nejspíš si zas ničeho nevšimne, a jak mě už dlouho neobjímal, popadne mě do těch svejch tlap a zmáčkne mě a všechno se bude snažit ze mě dostat co nejrychlejc dolů. Jako poprvý i jako naposledy. A já ho teda pěkně převezu! Skoro neznatelně jsem si urovnala sukni, abych zjistila, jestli mi náhodou nepovolil podvazek, abych v metru zbytečně nepřivolávala mužskejm chutě.

Podle mě je to prkotina, ale spolehlivě zabere snad vždycky. Kdybych chtěla balit pány tvorstva, tak teda určitě na podvazky. On je Renda taky do nich úplně umanutej! A když jsou k tomu ještě černý punčochy, tak mu vždycky hned nabobtnaj kalhoty a mně se pak zasekne jeho zip u poklopce. Co mu to ale dalo přemlouvání, než mě přesvědčil! Už jsem na okšírování podvazkovým pásem úplně zapomněla. Zůstával ve mně pocit z dětství, že mě to tam dole bude zas studit, a což teprve když zafouká vítr, a všichni se na mě budou koukat, protože si všimnou, do čeho jsem navlíknutá, a vždycky si vzpomenu na babičku, jak mi chystala podvazky na procházku. Už od školy jsem se tomu ženskýmu ponížení bránila. Bylo mi to skoro odporný.

Tenkrát se taky nosily mini a kluky to pořádně rajcovalo. Koukali jak u vytržení, vejrali jak vrána a já se na stupínku před tabulí děsně styděla. A ty prasáci nevybouřený si ještě na tenisky lepili zrcátko a jakoby nic nám ho strkali skoro až do rozkroku. Jak jsem byla tátovi vděčná, když mi přivez první punčocháče! A puberťáci měli najednou utrum. Ale Renda taky vždycky říká, že se snad v něm ten puberťák probouzí, a hladí mě a líbá po těch nahejch kouskách stehen, co mi vyčuhujou a co mu ráda nastavuju. A mě to strašně vzrušuje a začnu mít pokaždý takový příjemný mrazení nejdřív v kundičce, potom po celým těle a pak už skoro nic nevnímám a Renda mě dál hladí po těch punčochách a pak zajede pod ty podvazky a já sem netrpělivá a nervózní z toho, že si se mnou jenom hraje a nezajede radši do mě.

Žárlím na ty svý punčochy, který si kvůli němu vždycky znova pečlivě oblíkám a dávám si záležet, abych nikde neměla žádnej fald. Nedovedu si ani představit, jak bych dopadla po válce, když mi mamka vyprávěla, že pravý najlonky byly nedostatkový zboží a že holky byly schopný se za ty krásný punčochy s americkýma vojákama třeba i vyspat. To muselo bejt děsný. A třeba taky ne. Kdo už si dneska vzpomene, jak to tenkrát všechno doopravdy bylo.

Moje holčičí zážitky s punčochama byly teda snad ještě horší než s podprsenkou. Když mi narostly prsa, tak jsem se hrbila, aby to nebylo moc vidět. Ale byla jsem bohužel po mamce, takže se ty mý pumlíče, se kterýma jsem si tenkrát nevěděla rady, vzdouvaly pod tričkem. Táta si toho jako obvykle skoro ani nevšim. Zato v nestřeženejch chvílích, když si myslel, že se se ségrou nedíváme, podle svýho dobrýho zvyku hladil mamku po jejích báních a ta zas říkala, ať nám nezpůsobí duševní trauma, ale bylo na ní vidět, jak je potěšená, že je pro tátu pořád přitažlivá.

Mamka mě pak vzala do krámu, aby mě opásala první podprsenkou v životě. Já bych se byla snad nejradši propadla do země nebo utekla, ale přišla hned prodavačka, znaleckým okem zaměřila pozorně moji hruď a prohlásila, že by na mě měla jenom béžovou. A tak se dokonala moje proměna na ženskou, protože měsíčky jsem dostala už před dvěma měsíci. Byla jsem teď nadosmrti odsouzená, jak jsem to tenkrát cítila a jak to jednou o prázdninách u babičky nazval bráchanec, a dostal za to hned pohlavek, nosit košíky na kozy. A ty naše největší puberťáky ve třídě to tak vzrušovalo, že mi pořád tahali vzadu za zapínání, až mi ho jednou přetrhli.

Ale to nebylo nic proti tomu, co se stalo jinejm holkám. Naštěstí nás s podprsenkama bylo v sedmičce za chvíli víc. Nejhorší zážitek snad měla Věnka, která dvakrát propadla a která je teda měla! Budka a největší sígři jí o přestávce omakávali za skříní s minerálama a vycpanejma ptákama. Teda nevím, proč jsem si vzpomněla hlavně na ty ptáky… No, povalili pak Věnku na zem, vyhrnuli jí taky sukni a pustili se i do jejích podvazků. Nedokážu si představit, jak by ta mela na zemi skončila, kdyby nebyl konec přestávky. Ale stejně mi dneska nikdo nevymluví, že se Věnka docela nechala a držela, až to podprsenka ani podvazky nevydržely. A cudná Lenka a ty její spící panny okolo se pohoršovaly. Skoro jako moje mladší ségra, kdyby tam tenkrát byla. Práskly to třídní a Věnka to nemohla popřít. A protože měla podprdu na cáry a urvanej jeden podvazek, dostal Buďajs dvojku z chování.

Dneska jsem už na svoje poprsí i hezký podprsenky docela pyšná. Jenom Jirka mě pořád okřikuje, abych se tak nevyštrekovávala a těma svejma prsama nedráždila chlapy, že mu to prej stejně dělám naschvál. Ale já si je skutečně nemůžu sfouknout! Z podprdy se stala moje skvělá pomocnice, protože mě jednou paní doktorka na mamografu upozornila, že by mi je sice mohla leckterá závidět, ale že bych taky ve stáří mohla mít při svý útlý postavě problémy s bolestma v zádech.

Svoje ruksáčky na podporu spadlého kozáctva, jak se říkalo v jednom vtipu, teď odkládám, jen když jsem sama u vody, protože Jirkovi stud nedovoluje jít na nudu a na normálním koupališti by dostal psotník, protože, jak jednou řek, si chce moje pecínky vychutnávat v klidu doma a sám. A tak ho s tím nedráždím, i když vždycky, když přijdu z koupání s dětma, pozná, že je mám opálený, a potom láteří a vyšetřuje, koho jsme tam potkali, a pak mě taky straší rakovinou kůže a bradavek.

Když už se Renda od podprsenky nakonec dostane ke kalhotkám, který mě naučil oblíkat přes podvazky – na co ty mužský pořád nemyslej, to je fakt úžasný! –, mám už kalhotky většinou stejně úplně mokrý. Na schůzky s ním bych si jich mohla klidně vzít celou sadu. Když už se teda dostane až ke kalhotkám, aby mi je konečně sundal, tak mu vždycky znova vyrazím dech tím, jak jsem se doma v koupelně činila a skoro úplně profesionálně si vyholila klín a nahoře nechala jen takovej malej symbolickej trojúhelníček. Renda si sice už dávno přál, abych byla dole vyholená, ale já jsem se tomu dlouho bránila, než mě přesvědčil. Nakonec mi sám ukázal, jak se to dělá, až si ztupil holítko a zanesl holicí strojek. Pak nadšeně povídal, jak mi to sluší, když jsem dole takhle hlaďounká, až jsem musela po pravdě přiznat, že se mi to taky moc líbí a že ho tak víc cítím.

A když jsem si odbyla premiéru a byla takhle hladká při milování s ním, začal mi vyprávěl o Arabkách, jak už si to dělaj dávno, a to je prý nějaká stará kultura. Třeba mě tím chtěl jenom utěšit, myslel si, že mi je to možná líto, asi jako když holka přijde o panenství. Ale chyba lávky. Sama jsem se rozhodla nechat si to tak. I plavky mi budou líp pasovat. Akorát Jirka doma nejdřív nad tím ohrnoval nos, co jsem si to zas usmyslela za novotu, že mi nestačej podle tý blbý reklamy oholený nohy a že jemu jsem klidně stačila normálně chlupatá. Takhle prej choděj jenom štětky. Ale vrhla jsem se mu zezadu v okolo krku, byla na něho milá, udělala mu oblíbenej žvanec, a tak se uklidnil. V noci si to zase rychle odbyl, ani jsem mu přitom s novou fazónou nevadila, a hned spokojeně usnul.

Já když se totiž jednou rozhodnu, tak to většinou opravdu chci a nehne se mnou nic. Naši by o tom mohli vyprávět ságy, a taky mi proto často předhazovali ségru, jaká je báječná a poslušná a rozumná a – co já vím, co si o ní ještě vybásnili. Kdyby chudáčci věděli, že většinou nic není tak, jak to vypadá, tak by z ní nejspíš měli bezesný noci. Ale co jim budu povídat a zbytečně je zneklidňovat. Každej jsme holt nějakej.

Renda třeba přímo chrlí fantastický perverzní nápady. Co už jsme všecko vyzkoušeli, o tom se mi ani nesnilo. Prostě paráda! Třeba to holení mojí škebličky. Renda se nechal inspirovat jedním pornem, který mi ale pustil, teprve když jsem mu to dovolila udělat. Pořád o něm básnil a přitom do mě hučel. Byl to fakt sranda film. Hlavně teda ta jeho vrcholná scéna. Bílou holku tam namydlili a opravdu mistrovsky oholili, že jí ani štětička nezůstala. A pak tam nějaká komise dělala něco jako výstupní kontrolu kvality. Nakomandovali tam takovýho udělanýho černocha s fantasticky velikou hubou a obrovskýma pyskama a ten jí začal rejdit jazykem v rozkroku. Holce se to evidentně líbilo. Pak najednou střih a kamera najela na černocha s tou gigantickou hubou.

V detailu uznale pokyvoval hlavou, a jako by se chystal říct něco jako a přece se točí, vím, že nic nevím nebo něco podobnýho úplně vážně povídá: – Dý razírte pusy šmekt gut. Přitom se voblíz, jako kdyby mu snad na tý šílený tlamě zůstal med, a ohrnul smyslně pysky skoro přes celej obličej, jako kdybych si já roztáhla pro Rendu pusinu. No prostě k popukání. Když mi Renda ještě přeložil, co ten černoušek řek, mohla jsem se počůrat smíchy. Že prej oholená kundička chutná dobře. Renda si to taky myslí. A já doufám, že právě jen ta moje.

V okamžiku, když mě Renda svlíkne až na kůži a vidí, jak jsem byla doma disciplinovaná a oháněla se hezky žiletkou, většinou na chvilku nechá podvazky podvazkama – nevím, proč si přitom tak často vzpomenu na Věnku uprostřed klubka makajících puberťáků –, začne se mazlit s mojí pipinou a chválí moji práci. Dává mi pak pusinky, moc pusinek na moji dolní pusinku, hladí ji a já jsem znova vzrušená a strašně mokrá. A pak skoro ztrácím vědomí a je mi moc dobře. Když se ale proberu, radši si nic nepamatuju a ráda bych si to zopakovala. Renda zase naříká nad tou sisyfovskou prací, i když ji vlastně dělá strašně rád pořád znova. Něco rozkošnicky mumlá o razírte šmuci puci a už se těšíme, až se znova uvidíme.

Ale já zatím musím letět domů uvařit večeři a zkontrolovat dětem úkoly a Renda si s pomocí svý maminky balí kufry, protože ho zas čeká nějaká zahraniční služebka, odkud mi většinou vozí fantastický spodní prádlo. Podle oficiální verze je ze sekáče, ale Jirka by si toho stejně nevšim, protože když mě chce, má mě nejradši úplně nahou.

Pokaždý si to darovaný negližé musím před Rendou vybalit a pak si ho hned zkusit, aby se na vlastní oči přesvědčil, jestli se trefil, jestli má moji figuru v oku. A tak dělám takovej striptýz naruby a Renda je potěšenej, že to zas dobře odhad, a hned se mě spodního prádla snaží zbavit, aby měl každičkej centimetr mýho těla k dispozici. Když se delší dobu nevidíme, tak ani nemáme čas experimentovat a dychtivě se po sobě vrháme jak žízniví na poušti.

Já radši ani nepřemejšlím o tom, co Renda na těch svejch služebkách dělá. Jestli třeba v Holandsku nebo v Kodani nezabrousí do uliček lásky. Nebo jaký s ním pošlou kolegyně. Jednu z nich jsem jednou viděla a musím říct, že to byla dost hrůza. Skončila prej na jedný naší misi někde v Americe a i osamělí diplomati si prej docela zoufali, i když se jim nabízela. Já to fakt nezkoumám, jaký techtle mechtle Renda venku provádí, řekla jsem mu jen, že bych nerada mísila svoji flóru s jinou, protože s tím mám odmala problémy. Já když totiž třeba v letním horku vidím rybník zelenej od sinic, tak se už jenom při pomyšlení na vykoupání osypu.

Nedávno jsem četla někde v novinách, že podle zahraničních výzkumů jsou nejaktivnější ty milenci, který rádi feferonky a jiný ostrý jídla. A ono to fakt platí, protože Renda se může po pálivejch paprikách přímo utlouct a do vostrýho koření je taky blázen. Normální lidi by snad hledali minimax, ale on se jen usmívá, srkne si tu a tam vínka, a jako by se nechumelilo, dál se cpe, jak já říkám, zadělávaným pepřem s čili. A pak sype z rukávu další fantastický nápady, který mě tak strašně vzrušujou.

Když jsme byli před lety s dětma a s mužem na dovolený v Černý Hoře, ládovala jsem se feferonkama s velkou chutí i já. A většina ostatních ženskejch ze zájezdu jen hekala, že necejtí pusu, že to je strašný, a pak si ty svý tlustý zadky odvalily na pláž. Jejich mužský zatím dělali jakoby nic, ale já jsem cítila, jak mi jejich pohledy rejděj na prsou, na zadku a po stehnech. O to víc jsem urputně předstírala, že jsem si toho nevšimla, dětem starostlivě rovnala na hlavě kloboučky proti slunci, aby mě ty machny s celulitidou náhodou neosočily, že jsem rajda, která jim svádí ty jejich nadržence, který by jistě rádi dělali to, co dokáže Renda, ale sami na to nejspíš nepřijdou nebo nemají odvahu – a taky aby se Jirka nenaštval, že si všímám mužskejch, co po mně koukaj. Je to moje zlatíčko. Na dovolený jsem mu vždycky tou nejvěrnější manželkou.

Včera mi volala Zachmuřená

Včera mi volala Zachmuřená. Abyste rozuměli, to je moje ségra. Chtěla se sejít někde na kafi. Jsem zvědavá, co ji zase trápí. Při těch jejích problémečkách jí dělám už nějakou dobu něco mezi vrbou apsychologem. Ona mi zas na oplátku pomáhá mlžit, když jsem sRendou, protože jsem vlastně oficiálně sní. Kdo ji nezná, nemůže tohle dostatečně ocenit. Určitě se musí strašně moc přemáhat. Jak ji znám, nervy jí pochodujou ave svý úzkostlivosti se bojí víc než já. Je to fakt bezva ségra, na kterou je spoleh, ale nejspíš by to do ní vůbec nikdo neřek. Jedni naši známí dokonce prohlašujou, že by spíš potřebovala nařezat na zadek ahonit po dvorku, že nechápou, jak se vdala, aže si beze mě nedokáže snad vyměnit ani tampón. Ale ty přeháněj jako vždycky.

Většinou všichni říkaj, že jsme každá úplně jiná, jako bysme ani nebyly ségry. Se ségrou asjejí náturou prostě nic nenadělám, ikdyž bych ráda, ale musím říct, že se vždycky rády vidíme. Už od mládí jedna na druhou nedáme dopustit. Jako holky jsme před rodičema zatloukaly svoje tajemství, okterých jsme si do noci špitaly vpokojíku. Akdyž jsem chodila na rande, ségra běhala kolem bloku, a pak jsme se vrátily společně jako zkina.

Stačí už úplně ta její přezdívka – Zachmuřená – apomyslíte si asi, že to musí bejt nějaká magorka. Začali jí tak říkat kluci ubabičky na prázdninách, když jsme se scházeli urybníka, pekli buřty, tajně kouřili ave tmě tu atam chytli nějakou nemotornou pusu adošlo ina nějaký to ošahávání. Ségra většinou koukala nepřístupně jako kakabus, skoro jako nějakej mravokárce, nedokázala se pořádně odvázat. Pak mi vnoci pod duchnou vhysterickým záchvatu několikrát brečela, jak se jí líbil ten anebo ten aže ona to prostě nedokáže dát najevo, aby se neztrapnila, nepřipadala si úplně pitomá anemožná. Nedokáže se předvádět, což se podle babičky uholek prej ani nesluší, azapomněla, že já stímhle nikdy moc problémů nenadělala avždycky jsem nekompromisně vyjela po klukovi, kterej za to aspoň trochu stál. Stačilo jen zamrkat zmalovanýma očima, významně světácky potáhnout zcigarety asmírně znuděným ksichtem čekat, jak se ty hormoni vybarvěj. Asi už tenkrát jsem dokázala trousit ty svoje feromony akluky ksobě lákat, jako bych si je navíjela na neviditelnou špulku. To mně zvedalo sebevědomí apřiznávám, že jsem to možná někdy ipřehnala.

Pak jsem vždycky přišla do chalupy amusela utěšovat zachmuřený klubíčko nervů, teda jako svoji ségru. Mohla jsem hned zapomenout na to, že si budu před usnutím ještě vychutnávat svoje poslední zabouchnutí. Všechno se tehdy zdálo tak nádherný, čas doslova letěl. Přestanete kolem sebe vnímat věci, co nejsou spojený sním, stím klukem, jeho řečma ajeho tělem. Jeho chováním, ikdyž jste ho zatím na vlastní kůži nepoznala. Jak se chvěl, když se kvám přitisknul, ajak mu hned stál při nekonečným líbání. Jak vám ustavičně špinil svejma nemotornejma rukama tričko na prsou asnažil se vám dostat pod kalhotky. Jak se hned roztřás, když jste mu dala naději. Vtakovýhle náladě jsem se většinou vracela domů, když jsme se Zachmuřenou byly na prázdninách ubabičky atočila se nám hlava zklučičího světa, kterej se najednou začal nabízet.

Atam jsem musela od ségry poslouchat, kdo si jí zas vůbec nevšímal aradši pořád hučel do jiný. Aneušlo jí ani ve tmě, že se snažil tu nánu pitomou, teda sokyni Zachmuřený, políbit. Ono to ségru pohoršovalo azároveň záviděla. Pak většinou, když se rozlítostnila, svůj splín stupňovala amotala pátý přes devátý, jak je blbá asamej špek, má hnusný, pořád mastný vlasy, křivý nohy atlustý lejtka ačelo samej beďar aže nikdo oni nikdy ani nezavadí. Aže jsou všecky mužský stejný, zkažený, hnusný azpustlý, amyslej jenom na jedno. Vtý době určitě mysleli, ale skoro nikdo se neodvážil, co já teda vím…

Já jsem si taky většinou myslela svý, že je to tím, že má ségra vhlavě guláš ztoho, co jí babička recituje ze svejch starejch náboženskejch kalendářů. Když kluci uZachmuřený neuspěli, obrátili se prostě jinam. Tenkrát byl velkej výběr. Pomalu vkaždý chalupě jsme měli někoho do party. Buď tam bydlel, nebo jako lufťák přijel změsta. Co se nás tam vždycky ovíkendech nebo oprázdninách sešlo, to už snad dneska ani není pravda. Kluci se navzájem drželi všachu, atak jsem opanenství přišla ve stodole sodeset let starším fotografem.

Kde zas ta Zachmuřená zatraceně vězí? Ví, že má Jirka slezinu skamarádama aže musím letět brzo domů dělat mámu…

– Dala bych si jednu kávu.

– Tak nějak.