Ignatius Donnelly

ATLANTIDA

Svět před potopou

Ignatius Donnelly

ATLANTIDA

vydal Jonathan Livingston, s.r.o.

v Praze 2013

přeložil František Jandečka

epub ISBN 978-80-87835-15-9

mobi ISBN 978-80-87835-16-6

Předmluva k českému vydání

Otázka Atlantidy, bájného Platonova ostrova, zaměstnávala lidskou mysl odedávna a byla zdrojem četného literárního zpracování i vědeckého zkoumání. Celkem však byla vždy chápána spíše jako tzv. ,,utopie“, jako ideální, smyšlený příklad spořádaného státu, na němž byly zároveň ukázány příčiny jeho pozdějšího úpadku. Ale vedle toho nikdy nechyběly hlasy, že je třeba brát Platonovu zprávu takřka doslovně a že Platon psal o dějinách skutečné ostrovní říše, která byla nějakou přírodní událostí zničena.

Tak např. francouzský astronom Bailly hledal tento ostrov na severu. Ve své knize, která vyšla r. 1779, kladl Atlantidu do míst, jež dnes zabírají Grónsko, Špicberky a Nová země, přičemž tvrdil, že odtud šel proud vystěhovalců do Sibiře a z ní až do Přední Indie: tyto kmeny byly prý předky Féničanů a Egypťanů.

Později se Taurnefort podle Diodora snažil vyložit zánik Atlantidy erupcí Středozemního moře, vzniklou roztržením staré převlaky, z níž povstala Gibraltarská úžina.

Podobně Bay de Saint Vincent vykládal zkázu Atlantidy záplavou vody pocházející prý z bývalého saharského moře, tedy dost podobně.

Oba tedy kladli Atlantidu kamsi na západ od jižní Evropy nebo do severní Afriky. Určitěji se snažil její podobu vymezit Gafferel, který ji hledal pod spoustami řas Sargasového moře.

Nezávisle na Platonově legendě zjistila geologie, že v dávných dobách byla valná část Atlantického oceánu vyplněna pevninou. Tak se v siluru prostírala ohromná pevnina od nynějšího ústí Mississippi přes Grónsko až do dnešního Ruska. Soustava hercynského horstva je zcela shodná s americkými Alleghenami. Ale jakýsi pevninský či ostrovní most mezi Evropou a Amerikou se udržel dlouho, snad až do doby čtvrtohor. Svědčí o tom např. podobnosti suchozemských měkkýšů v Evropě a v Americe. Leckterý tvar, který u nás žil v Evropě v třetihorní době, žije dodnes jen málo změněn v Severní Americe. Tak např. naše třetihorní Patula friči Klika má tvar téměř totožný s dodnes existující americkou Patula alternata Say z Ohia, nebo náš třetihorní sladkovodní měkkýš Craspedopoma leptopomoides Reuss má nejbližšího příbuzného na Madeiře. Ale že se některá spojení udržela třeba jen dík řetězu ostrovů ještě déle, tomu nasvědčuje etnografické bádání, které nalézá čím dál větší shody mezi kulturami Starého a Nového světa.

A právě tyto výsledky vědeckého zkoumání vedou k nové revizi názoru na Platonovu atlantskou legendu, jakmile se k nim ještě přidruží výsledky oceánografických výzkumů.

Jedním z osvícených duchů, které toto téma uchvátilo, byl americký učenec a politik Ignatius Donnelly. Uveďme si o něm nejprve krátce několik životopisných dat:

Ignatius Donnelly se narodil 3. listopadu 1831 ve Filadelfii a po studiích, na americké poměry neobyčejně důkladných, přišel r. 1857 do Minneapolis, hlavního města státu Minnesoty, kde se usadil a stal se veřejně činným. Byl r. 1859 viceguvernérem státu Minnesota, od r. 1863 do r. 1869 byl členem Kongresu Spojených států amerických, vždy za republikány. Studiem Atlantidy se zabýval od útlého mládí. Do doby jeho zájmu o toto téma zapadá jisté ustálení dříve velmi zmatených a nesystematických názorů v přírodních vědách, ale také obsáhlá oceánografická měření, provedená výpravami lodě Challenger a dalších. To vše ho asi podnítilo, aby oblíbený předmět svého soukromého studia zpracoval knižně. Práci na své knize se věnoval v době, kdy se vzdal veřejné činnosti.

Atlantida Ignatia Donnellyho vyšla r. 1882 v nakladatelství Harper and Brothers v New Yorku. Po ní napsal ještě Ragnarok, r. 1883 Caesarįs Column (Caesarův sloup) a r. 1888 The Great Cryptogram (Velký kryptogram). Zemřel v roce 1901.

Současníci, kteří Donnellyho znali osobně, ho popisují jako vysokého muže výrazných rysů, se vzhledem a chováním vážného kněze. A skutečně, ve své Atlantidě se nám opravdu jeví jako kněz velké myšlenky, kterou hlásá se značným osobním zaujetím. Nenalezneme hned tak dílo, aby se v něm celý autorův názor a celá jeho duše projevovaly s tak neodbytnou důsledností, aby s ním autorova osobnost tak nerozlučně splývala, jako je tomu u Donnellyho Atlantidy. Kniha se snaží řešit své téma vědeckou metodou, hovoří však ke čtenáři nejen řečí argumentů pracného a trpělivého výzkumu, ale především hlasem srdce, až věštecky zaníceného pro velkou ideu, kterou hlásá.

Když Donnellyho Atlantida vyšla, vzbudila sice značnou pozornost, ale právě pro odvážnost svého tématu, nebo spíše pro způsob, jakým k tomuto tématu přistupuje a jímž se rázem stavěla proti zakořeněným názorům o původu jednotlivých kulturních národů světa, byla nezaslouženě zatlačena jinými a méně odvážnými interpretacemi Atlantidy.

Roku 1883 vydal totiž francouzský badatel E. Berlioux ve sborníku lyonské fakulty ,,Annuaire de la faculté des lettres de Lyon“, sv. 1., studii o národu Atlanťanů, nazvanou Les Atlantes, Histoire de lįAtlantis et de lįAtlas primitif (Atlanťané, dějiny Atlantidy a původního Atlantska), v níž dokazoval, že prý Platonův ostrov byl malou ostrovní součástí severoafrického břehu, tvořenou deltou dvou řek, vádím Sús a vádím Drá. Atlanťané se prý odtud rozšířili až do Horní Senegambie a na sever do Evropy, takže byli praotci Pelasgů a Keltů. Jim připisuje megalitické památky, od nich prý pocházeli Libyjci či Lebuové, malovaní bíle na obrázkovém egyptském písmu, a s nimi úspěšně válčil Ramses II. Jejich zbytky prý dodnes žijí v těch berberských kmenech, které mají světlejší barvu pleti. Je zajímavé, že se Berlioux chtě nechtě opírá o Platonovu zprávu, pokud pojednává o skutečném státu a národu Atlanťanů, ale že zcela svévolně zeslabuje její hlavní jádro, které v ní na dvou místech souhlasně mluví o velké ostrovní říši v širokém oceánu, daleko za Heraklovými sloupy, neboť sám klade Atlantidu na africké pobřeží, tedy na pevninu. Navíc tvrdí, že se katastrofa líčená Platonem týká jakéhosi poměrně nepatrného pobřežního ostrova.

Avšak v novější době se zájem o Donnellyho výklad znovu probudil a neobyčejně vzrostl. Kniha vyšla v r. 1910, tedy po autorově smrti, ve druhém vydání, a byla několikrát se značným ohlasem přeložena. Její český překlad vyšel poprvé v roce 1924.

K povaze a významu tohoto díla jenom několik poznámek:

Je jisté, že práce zasahující svou látkou do mnohých a navzájem různých oblastí vědecké práce a napsaná již v osmdesátých letech minulého století nemůže od svého čtenáře očekávat, že všechny její myšlenky, tvrzení, jednotlivosti či dedukce budou ještě dnes za všech okolností přijaty bez výhrad a že je lze plně hájit. Avšak od doby, kdy kniha vznikala, byly hlavní vědecké názory v jednotlivých odvětvích přece natolik stabilizovány, že velká řada poznatků a stanovisek, jimiž autor operuje a které si dodnes udržely platnost, stačí, aby mohly poskytnout důkaz pravděpodobnosti, že mezi Evropou a Amerikou se báječná Atlantida skutečně rozkládala, a že tedy Platonova zpráva není pouhou utopií. A tento důkaz pravděpodobnosti se velice značně blíží důkazu pravdy.

Jestliže však některé podrobnosti, o něž Donnelly opírá svá tvrzení, jsou dnes vědecky vykládány jinak, neznamená to, že by se současný názor na ně nemohl v budoucnu dále změnit, a rovněž to nijak nevylučuje, že by se nemohly pro to či ono Donnellyho stanovisko vyskytnout časem další doklady, které dnes neznáme.

Donnellyho řešení např. zdánlivě odporuje některým teoriím o původu indoevropských ras. Ale jen zdánlivě. Odvozuje-li se dnes např. prapůvod Slovanů z Asie, řeší to jen otázku osudů slovanských kmenů v pozdější době, než je ta, kterou má na mysli Donnelly. Nic nebrání tomu, abychom si vyložili, že jádro Slovanů jako součásti Árijců přece jen přišlo k Bajkalskému jezeru od západu, od Středozemního moře, tam bylo odděleno od ostatních a vytvořilo nové populační centrum, z něhož se později Slované šířili zpět do Evropy. Ostatně názor Donnellyho jen potvrzují důkazy o původní jazykové jednotě předárijské, k níž značné vztahy projevuje i celý komplex súdánských národů i pobaltské národy.

Otázka Atlantidy je — ne-li jinak — alespoň otázkou nerozřešenou, naprosto nikoliv otázkou odbytou, a proto snad není na škodu, chceme-li s ní seznámit české čtenáře právě prostřednictvím této knihy.

A je to kniha opravdu v jistém smyslu ušlechtilá: prodchnutá láskou k lidstvu, vycházející z lásky k vlastnímu národu, neboť vysoké hodnocení našich kulturních atlantských předků staví všem vzdělaným národům světa před oči jejich společný původ, a tedy implicitně i povinnost humanity a vzájemného bratrství.

Velká autorova láska k památkám prastaré kultury lidstva, kterou líčí a znovu buduje z dávno zapadlých trosek v zářící kráse a velebné mohutnosti, mu vnuká obzvláštní úctu k jedné z nejstarších památek lidského ducha, totiž k bibli, a to především ke Genesis, První knize Mojžíšově, o niž značnou část svých vývodů opírá.

Donnellyho dílo ukazuje takřka novou výzkumnou metodu, dovolující historii lidstva, aby zabrala do spektra svého bádání doby tak dávné, že je jinak může svými vlastními metodami zkoumat a vykládat pouze archeologie. Pro tyto dávné doby dovedl si Donnelly vybrat prameny skutečně psané, prameny dějinné. A co je hlavní, dovedl je kriticky zkoumat, dřív než na nich začal svou teorii budovat. Kostru, kterou z nich vytvořil, doplňuje pečlivě a důmyslně látkou, již mu poskytují jiné vědy — mezi nimi hlavně srovnávací teologie, etnografie a filologie, astronomie i přírodní vědy. Tak dospívá k přesnému obrazu kultury starých Atlanťanů.

A kdyby snad teze hájená touto knihou nakonec přece jen nemohla být dokázána, i kdyby představovala pouze krásný omyl, ačkoliv se toho — myslím — není třeba obávat, je a bude vždycky alespoň ideálním pomníkem, který ušlechtilá duše vztyčila velebné zkazce o bývalém ráji lidstva na základě Platonovy zprávy. Což jí nebude moci upřít ani ten, kdo by proti ní chtěl hájit názory opačné.

Haec voluisse sat est

Překladatel

POZNÁMKY

1/ Féničané, Foiničané: semitští obyvatelé starověké Fénicie (Foinikie) na jihových. pobřeží Středozemního moře, přibližně na území dnešního Libanonu (s městy Arad, Byblos, Berytos, Sidon aj.), s některými koloniemi (Kartágo). Vytvořili hláskové písmo. — Pozn. redakce.

2/ Hercynská oblast (Hercynia, Hercynikum): většina území Čech a Moravy. Allegheny: Appalačské pohoří, na vých. USA od Alabamy až k zálivu sv. Vavřince. — Pozn. redakce.

3/ Vádí: suché říční koryto se spodní vodou, jímž řeka protéká jen v období silných dešťů. — Pozn. redakce.

4/Pelasgové: předřecké obyvatelstvo na březích Egejského moře. — Pozn. redakce.

5/ Berbeři: populace v sev. Africe, asi 6 000 000 osob, skládá se téměř ze třiceti kmenů, z nichž některé kočují, některé se věnují zemědělství. Patří k nim např. Tuaregové a Kabylové.

6/ Kdekoliv používá překladatel výraz ,,Árijci“ a odvozeniny, je tomu tak ve významu, pro který je dnes v odborné literatuře častější termín ,,Árjové“, aby bylo zřejmé odlišení od rasistického zneužití výrazu árijec. V novém vydání je ponechán původní výraz (někde však i autor používá označení Árjové, pak je také ponechán), neboť takové souvislosti slovo Árijec u Donnellyho evidentně nemá: hypotézy této knihy jsou naopak jakémukoliv rasismu zcela protichůdné. — Pozn. redakce.

Díl I.

Dějiny Atlantidy

I.

Cíl této knihy

Tato kniha se pokouší dokázat několik zvláštních tvrzení:

1. Že se kdysi uprostřed Atlantického oceánu, proti vyústění Středozemního moře, prostíral rozlehlý ostrov, zbytek atlantské pevniny, známý starověkému světu pod jménem ,,Atlantida“.

2. Že popis, který nám o tomto ostrově podal Platon, není — jak se dlouho soudilo — žádnou bájí, nýbrž že je pravdivou zprávou.

3. Že právě v Atlantidě se člověk nejdříve povznesl ze stavu barbarství a vyspěl k civilizaci.

4. Že tam v průběhu věků vznikl veliký a mocný národ, jehož populační přebytek zalidnil vzdělanými národy břehy Mexického zálivu, poříčí Mississippi a Amazonky, dále jihoamerické tichomořské pobřeží, oblast Středozemního moře, západní pobřeží Evropy i Afriky, Balt, Černomoří a okolí Kaspického moře.

5. Že Atlantida byla oním skutečným světem před potopou: že byla zahradou Eden, zahradami Hesperidek, že znamená totéž jako Elysejská pole, Alkonoovy zahrady, Mesomfalos (čili Střed země), Olymp. Že je Asgardem severského bájesloví. Jinými slovy, že všechna tato mytická místa vyjadřují celému lidstvu známou vzpomínku na nějakou velkou zemi, v níž lidé kdysi před věky žili v míru a blaženosti, a že právě Atlantida touto zemí byla.

6. Že bohové a bohyně starých Řeků, Féničanů, Hindů i Skandinávců byli prostě králi, královnami a hrdiny Atlantidy, a že činy, které se jim v různých bájeslovích přisuzují, jsou pouze zmatenými a zkreslenými vzpomínkami na skutečně historické události z Atlantidy.

7. Že egyptská a peruánská mytologie představuje původní atlantské náboženství, totiž uctívání Slunce.

8. Že Egypt byl pravděpodobně nejstarší kolonií, kterou Atlantida vytvořila, a že jeho vzdělanost byla obrazem a napodobením atlantského ostrova.

9. Že nádoby a nástroje z ,,doby bronzové“ pocházejí z Atlantidy a že Atlanťané také první obráběli železo.

10. Že fénická hlásková abeceda — z níž byly odvozeny všechny evropské abecedy — pochází z atlantské abecedy, která se z Atlantidy dostala také až ke středoamerickému národu Mayů.

11. Že Atlantida byla pravlastí Árjů (Árijců) neboli Indoevropanů, ale také semitských národů.

12. Že Atlantida byla smetena a zahynula strašlivým přírodním otřesem, při němž se celý ostrov ponořil pod hladinu oceánu skoro se vším svým obyvatelstvem.

13. Že jenom nemnozí z nich vyvázli na lodích a prámech, aby přinesli východním i západním národům zprávu o děsné katastrofě, která se až do našich dob dochovala v legendě o potopě světa u nejrůznějších národů Starého i Nového světa.

***

Bude-li možné předchozí tvrzení skutečně dokázat, budou konečně rozluštěny mnohé záhady, dosud lidstvu nesrozumitelné. Také budou doložena četná tvrzení prvních kapitol v Knize Genesis Starého zákona. Okruh dějin lidstva se časově značně rozšíří a své vysvětlení naleznou nápadné podobnosti, které se projevují mezi civilizacemi národů sídlících na obou někdejších atlantských březích, tzn. ve Starém i Novém světě. My pak budeme moci praotcům naší vzdělanosti vykázat takové čestné místo, které jim právem patří. Neboť jsme krev jejich krve a od nich pocházejí všechny naše základní ideje, ideály, mravní a společenské postuláty — od tohoto lidstva, které žilo, milovalo a pracovalo dávno před tím, než vstoupili Árjové do Indie, než Féničané obsadili Sýrii a než Gótové dosáhli břehů Baltu.

Jestliže byla zpráva o Atlantidě pokládána po tisíce roků za pouhou báji, nic to nedokazuje. Vždyť nedůvěra vyrůstá z nevědomosti právě tak, jako naopak prohloubená vzdělanost vyvolává sama nové a nové pochybnosti. A národy, které jsou minulosti nejblíže, nebývají samy o této minulosti vždy nejlépe zpraveny.

Po tisíciletí se například věřilo, že pověsti o pohřbených městech Pompejích či Herkulaneu jsou pouhými bájemi: dokonce se o nich mluvívalo jako o ,,bájných“ městech. Před tisícem let vzdělaný svět nevěřil Herodotovým zprávám o divech starých kultur na Nilu a v Chaldeji, Herodotos sám byl nazýván ,,otcem lhářů“. Vždyť se mu vysmíval i sám Plutarchos! A dnes (podle slov Friedricha Schlegela) uznáváme, že ,,čím více se prohlubovaly a objasňovaly výzkumy moderních badatelů, tím více vzrůstala úcta a vážnost k Herodotovi“. Buckle navíc říká: ,,Jeho zevrubnou znalost Egypta a Malé Asie uznávají všichni zeměpisci.“

Kdysi se dokonce pochybovalo o tom, že egyptský farao Nechao skutečně vyslal výpravu k obeplutí Afriky, a pochybovalo se o tom právě proto, jelikož účastníci této výpravy tvrdili, že když urazili jistou část své cesty, měli slunce na severní straně. Tato věc tehdy budila podezření a plavci byli obviňováni z nepravdy. Dnes je nám naopak důkazem, že ona egyptská výprava opravdu překročila rovník, čímž předešla o 2100 let Vascu da Gamu a jeho objevení mysu Dobré naděje.

Podaří-li se mi dokázat pravdivost oněch poněkud úžas budících tvrzení, jimiž jsem zahájil tuto kapitolu, bude to možné jen tak, že tisíce sbíhavých paprsků světla z celého množství bádání vědců mnoha oborů z nejrůznějších moderních disciplín zaměřím právě na toto téma, na otázku Atlantidy. Jak doufám, pozdější výzkumy potvrdí ještě důrazněji správnost názorů, ke kterým jsem došel.

POZNÁMKY

7/ Autor, resp. překladatel má samozřejmě na mysli Elysion (také psáno Elysium či Elýzium, dříve i Élysion). V řecké mytologii nejprve místo za západním konci zemské pevniny, kde žili oblíbenci bohů. V pozdějších variantách ta část podsvětí, kde byly duše, jež se dočkaly po smrti odměny. — Pozn. redakce.

8/ Asgard: sídlo bohů v severské mytologii, bylo popisováno jako dvanáct zlatých hradů. — Pozn. redakce.

9/ Hindové, Hindú: pův. perské označení Indů. Později jsou Hindy míněni vyznavači hinduismu, resp. předhinduistických božstev, tedy nikoliv např. ti Indové, kteří přijali islám. V řadě případů ovšem není možné přesné rozlišení v kontextu, proto jsou výrazy často užity synonymně. — Pozn. redakce.

10/ Gótové: východogermánské kmeny. Pův. žili v dnešním Švédsku, potom směřovali do dnešního Polska a na Ukrajinu.V pol. 3. stol. se rozdělili na Vizigóty, kteří dobyli Řím, a Ostrogóty, kteří se usadili u Černého moře, kde byli později poraženi Huny, jejich zbytky se stáhly do Itálie a na čas ji ovládly. — Pozn. redakce.

II.

Platonovy dějiny Atlantidy

Dějiny Atlantidy nám zachoval Platon. Je-li tento náš názor správný, patří Platonova zpráva o Atlantidě k těm nejdůležitějším údajům, které se až do naší doby zachovaly z šerého dávnověku.

Platon žil 400 let před Kristem. Jeho praotec, Solon, byl velkým athénským zákonodárcem asi kolem r. 600 př. Kr. Plutarchos říká: ,,Solon se pokusil řečí vázanou o podrobný popis nebo spíše bájné vylíčení ostrova Atlantidy, o němž se dozvěděl od saiských mudrců a jehož dějiny se zvláště dotýkaly Athéňanů, ale pro pokročilé stáří, a nikoliv (jak uvádí Platon) z nedostatku volného času došel k přesvědčení, že takové dílo je nad jeho síly, a proto je nedokončil.“

Že mu nebylo překážkou zaneprázdnění, dokazuje jeho výrok:

,,Se stářím vzrůstajícím vzrůstaly i mé vědomosti.“

A dále:

,,Víno, vědění a krása nás svými půvaby stále oblažují, osvětlujíce všechny stinné chvíle života a těšíce nás po celou naši pouť.“

Platon měl jako Solonův příbuzný jistě právo k tomu, aby se Atlantidou zabýval. Zřejmě toužil tento předmět svého líčení zušlechtit a vyzdobit, vylíčil jej proto jako rozkošné místo s výtečnou půdou, ještě panenskou, nastínil skvělý obraz paláců a hradeb, do nichž vedly mohutné brány, a vše podával s takovou barvitostí, jakou nám v té míře žádné jiné vyprávění a žádná jiná pověst nemohly poskytnout. Protože však svá líčení začal psát až v pozdním věku, překvapila ho smrt dříve, než mohl dílo uzavřít. A tak čím více je čtenář Platonovým nedokončeným dílem nadšen, tím více lituje, že zůstalo jenom zlomkem.

Nelze pochybovat o tom, že Solon skutečně byl v Egyptě. Proč odešel na deset let z Athén, vysvětluje Plutarchos, který o něm říká, že žil ,,na kanopském pobřeží hluboko v ústí Nilu“.

Tam rozmlouval s nejučenějšími ze saiských kněží o filozofických a historických otázkách. Byl to muž neobyčejně silného ducha a pronikavého úsudku, jak nám dosvědčuje jeho zákonodárné dílo a výroky, které se o něm uchovaly. Není nijak nepravděpodobné, že začal dějiny a popis Atlantidy sepisovat veršem. Stejně tak není nepravděpodobné, že mu smrt zabránila toto dílo dokončit. A rovněž není třeba velké představivosti k tomu, abychom si domysleli, že se nedopsaný rukopis dostal do rukou jeho potomka Platona, také učence, myslitele a historika, a že Platon ihned pochopil závažnost i vděčnost takovéhoto materiálu. Můžeme jen podotknout, že Solonův text se dostal do rukou nejpovolanějších: Platon byl nepochybně stejně jako Solon jedním z nejhlubších duchů starověku.

Pokud jde ještě o Solona, jistý saiský egyptský kněz mu řekl: ,,Nemáte starověk ve svých dějinách a ani své dějiny ve starověku.“ Solon si zřejmě tato slova zapamatoval a pochopil, jakou důležitost má sdělení o Atlantidě pro rozšíření historie lidské civilizace celá tisíciletí před vznikem řecké vzdělanosti, dokonce ještě několik tisíc let před počátek egyptského království. Proto bezpochyby velice pečlivě dbal, aby tuto vzácnou zprávu dochoval svým polovzdělaným krajanům.

Pro knihu o Atlantidě nemůžeme tedy nalézt důstojnější začátek, než když otiskneme věrný a úplný překlad zprávy, kterou nám dochoval Platon. Zní takto:

Kritias: Tak poslouchej, Sokrate; jest to vypravování velmi podivné, ale přece docela pravdivé, jak kdysi řekl nejlepší ze sedmi mudrců, Solon. Ten byl příbuzný a dobrý přítel našeho praděda Dropida, jak i sám praví na mnoha místech ve svých básních. Kritiovi pak, našemu dědu, vypravoval — jak zase tento nám vypravoval ze svých vzpomínek, že tato obec vykonala ve starověku veliké a pozoruhodné činy, které však byly časem a vyhynutím lidí zahlazeny; jeden pak, a ten byl ze všech největší a ten nyní připomeneme, abychom, jak slušno, i tobě vzdali povinný dík a zároveň po právu a pravdě jakoby hymnem oslavili bohyni o jejím svátku.

Sokrates: Dobře máš. Než, který to byl čin, o kterém se sice nemluví, který však byl v skutku ve starověku od naší obce vykonán a o kterém Kritias vypravoval podle Solonova podání?

Kritias: Povím vám tu starou pověst, jak jsem ji slyšel od muže ne mladého. Bylo totiž tehdy dědu Kritiovi podle jeho řeči skoro již k devadesáti letům, mně pak nejvýše tak deset; slavil se právě třetí den Apaturií, Kureotios. I tenkráte dostalo se dětem, co se podle obyčeje pokaždé dělá na tento svátek. Otcové nám totiž vystrojili závody v přednášení výpravných básní. Mnoho tu bylo slyšet rozličných básní od mnoha rozličných básníků, ale mnozí z chlapců jsme přednášeli básně Solonovy, protože byly v oné době ještě nové. A tu řekl kdosi z fratorů, ať již si to tehdy opravdu tak myslil, anebo že chtěl Kritiovi jaksi zalichotit, že se mu zdá Solon ze všech nejmoudřejší a v básnictví nejušlechtilejší ze všech básníků. Z toho měl stařec — pamatuji to jako dnes — velikou radost a řekl s úsměvem: ,,Kdyby nebyl měl, Amynandre, básnění za vedlejší zaměstnání, nýbrž byl se mu zcela věnoval jako jiní, a kdyby byl dokončil věc, kterou si sem přinesl z Egypta, a nebyl býval nucen pro občanské rozbroje a jiné pohromy, které tu při svém návratu nalezl, ji nechati, myslím, že ani Hesiodos, ani Homér, ani žádný jiný básník nebyl by ho slávou převýšil.“ — ,,Která to byla věc, Kritio?“ řekl Amynandros. ,,Jistě by to byl největší a právem ze všech nejslavnější čin, jehož se týkala,“ odpověděl. ,,Naše obec jej vykonala, ale pro délku času a zánik jeho tvůrců nedošla zvěst o něm až k nám. ,,Vypravuj od začátku,“ děl onen, ,,co a jak líčil Solon a od koho to slyšel jako pravdivou událost.“

,,Jest v zemi egyptské,“ vypravoval, ,,tam, kde tok Nilu se rozštěpuje, tvoře deltu, kraj zvaný Saiský, a v tom kraji největší město Sais, odkud byl také král Amasis; ochráncem toho města jest božstvo, po egyptsku jménem Neith, po řecku, jak tamější obyvatelé vykládají, Athéna; říkají o sobě, že mají Athény velmi rádi, a že jsou jaksi příbuzní s námi. Když tam přišel Solon, byl prý u nich velmi ctěn. Vyptávaje pak se kdysi na minulost města těch z kněží, kteří byli v tomto oboru nejzkušenější, nalezl prý, že ani on sám, ani žádný jiný Řek neví takřka nic o takových věcech. A jednou chtěje je přivésti do řeči o minulosti, jal se vypravovat o nejstarší minulosti vlasti naší, báji o Foroneovi, podle pověsti prvním člověku, o Niobě a dále o potopě a Deukalionovi a Pyrze, jak se zachránili, vypočítával jejich potomstvo po jednotlivých rodech a pokoušel se stanoviti podle nich letopočet všeho, o čem mluvil. Tu prý řekl jeden z kněží, už velmi starý: ,,O, Solone, Solone, vy Řekové jste stále děti a není starého Řecka!“ Uslyšev to prý se tázal: ,,Jak to myslíš?“ ,,Mladí jste všichni svými dušemi,“ odpověděl, ,,neboť nemáte v nich žádné staré myšlenky, získané dávným podáním, ani žádné vědomosti, časem zešedivělé. Příčina toho jest tato: Mnoho rozmanitých pohrom přišlo na lidi a ještě přijde, největší ohněm a vodou, druhé pak menší, tisícerými způsoby. Neboť to, co se i u nás vypravuje, jak kdysi Faethon, syn Heliův, zapřáhl vůz otcův, ale nedoveda jet po cestě otcově, spálil kus země a sám zahynul, to se vypravuje sice jako báje, ale pravý smysl jest to, že tělesa, pohybující se po nebi kolem země, odchylují se od své dráhy, a že v dlouhých obdobích všechno na zemi hyne. Tehdy pak všichni, kdo bydlí na horách a na vyvýšených místech a suchých spíše hynou, nežli ti, kteří obývají u řek a moře; nás chrání i tehdy od této pohromy Nil, náš ochránce i v jiných věcech, tím, že uvolňuje své vody. Kdykoliv však zase vodami očišťují bohové zemi a zaplavují ji potopou, zachraňují se pastevci na horách a salašníci, kdežto obyvatelé měst u nás bývají unášeni řekami do moře: ale v naší zemi ani tehdy a vůbec nikdy nespouští se voda na role shora, nýbrž naopak jest tomu zde tak, že všechno vychází zespodu. Proto a z těch příčin se tvrdí, že zde se uchovává nejstarší paměť; a to jest pravda, že ve všech krajích, kde nebrání přílišná zima nebo vedro, lidnatost sice jest jednou větší, po druhé menší, ale lidé tam žijí stále. Všechno pak, co se stalo buď u vás, nebo zde, nebo i v jiné zemi, které známe z doslechu, jestliže to jest něco krásného, nebo velikého, nebo po jiné stránce pamětihodného, všechno je od starodávna vypsáno zde v chrámech a uchováváno, ale u vás a u ostatních národů sotva jest veřejný život opatřen písmem a všemi jinými obecně prospěšnými věcmi, pokaždé znovu na vás přichází v pravidelných obdobích jako mor prudký nebeský příval a zanechává z vás jen lidi neznalé písma a umění, takže se zase ze začátku jaksi omlazujete a nic nevíte ani o naší, ani o své vlastní minulosti. Tak také ty vaše genealogické zprávy, Solone, které jsi právě přednesl, jistě jen málo se liší od dětských pohádek; vždyť za prvé se pamatujete jen na jednu potopu světa, ačkoliv jich bylo již dříve mnoho, dále pak nevíte, že ve vaší zemi žil nejkrásnější a nejušlechtilejší rod na světě, z něhož pocházíš nyní ty i všechna vaše obec, když se bylo z něho kdysi uchovalo skrovné símě; to všechno vám jest neznámo, protože z těch, kteří zůstali, dlouho vymíralo pokolení za pokolením bez napsaného slova. Byla věru, Solone, kdysi před největší vodní zkázou nynější athénská obec nad jiné nejzdatnější do války i ve všem nejlépe spořádána; ta podle vypravování vykonala nejkrásnější činy a měla nejkrásnější ze všech ústavních zřízení, o kterých jsme se na světě doslechli.“

Uslyšev to Solon, prý se podivil a velmi snažně prosil kněží, aby mu všechno vypověděli o dávných jeho spoluobčanech. Kněz pravil: ,,Velmi rád, Solone, to povím již kvůli tobě a kvůli vaší obci, ale především z vděčnosti k bohyni, která dostala údělem vaši zemi i naši, a která je vypěstovala a vzdělala, vaši o tisíc let dříve, ze semene přijatého od Země a Ohně, tuto pak později. Trvání zdejšího zřízení jest udáno v posvátných písmech počtem osmi tisíc let. Ukáži ti tedy krátce zákony tvých spoluobčanů z doby před devíti tisíci lety, i nejkrásnější čin, jaký byl od nich vykonán; zevrubně o všem po pořádku pojednáme až někdy jindy ve volném čase, vezmouce do rukou i sama písma. Co se týče zákonů, srovnávej je se zdejšími, neboť mnohé příklady tehdejších vašich zřízení nalezneš nyní zde, především stav kněžský přesně oddělen od ostatních, za druhé pak stav odborných pracovníků, že každý obor pracuje sám o sobě a s jinými se nesměšuje, a podobně i stav pastevců, lovců a zemědělců. Tak také sis asi všiml, že stav vojenský jest u nás oddělen ode všech ostatních stavů a podle zákona má úkol nestarati se o nic jiného než o to, co souvisí s válkou. Dále pak pozoruj způsob jejich výzbroje štíty a kopími; tak jsme se vyzbrojili my první z asijských národů, když nás tomu bohyně naučila, právě jako v oněch zemích naučila tomu nejprve vás. Co pak se týče vzdělání rozumového, vidíš snad, jak velikou péči vynaložil zákon u nás hned na počátku, předně z přírodních věd vynalezl všechno až po umění věštecké a lékařské ve prospěch zdraví a tak vytěžil z těchto věcí božských poučení pro věci lidské, mimo to si osvojil i všechny ostatní nauky, které s tím souvisí.

S tímto veškerým uspořádáním a zřízením založila tedy bohyně nejprve vaši obec, vybravši pro vás onu krajinu, poněvadž viděla podle jejího mírného podnebí, že bude roditi muže velmi rozumné, poněvadž totiž jest to bohyně milovná jak boje, tak moudrosti, vybrala si to místo, které by rodilo muže jí nejpodobnější, a na tom založila první obec. Tam jste pak žili pod takovými zákony a ještě jinými řády, vynikajíce všemi dobrými vlastnostmi nade všechny lidi, jak přirozeno u dětí a žáků bohů. A tu mezi mnoha velikými činy vaši obce, jež jsou u nás vypsány, jest předmětem obdivu a nade vše vyniká jeden svou velikostí i statečností; vypravují totiž písma, jak vaše obec zastavila kdysi velkou moc zpupně se valící od Atlantického moře na veškerou Evropu a Asii. Tenkráte totiž bylo možno dostat se přes ono moře, neboť mělo před svým ústím, které vy jmenujete ve své řeči Heraklovými sloupy, ostrov. Ten ostrov byl větší než Libye a Asie dohromady a tehdejší cestovatelé mohli se z něho dostat na ostatní ostrovy a z těch ostrovů zase na protější pevninu, prostírající se kolem onoho pravého moře. Neboť toto naše moře, které leží uvnitř řečeného ústí, jeví se jako záliv se zcela úzkým vchodem, ale tam to jest vskutku, moře a zemi, která je obklopuje, vším právem by bylo možno zvát pevninou v pravém smyslu slova. A na tomto atlantském ostrově povstala veliká a neobyčejná královská moc, panující nad celým tím ostrovem i nad mnoha jinými ostrovy a částmi pevniny. Mimo to pak ještě na této straně nám vládli nad Libyí až po Egypt a nad Evropou až po Tyrrhenii. Nuže, celá tato moc sebrala se kdysi v jedno a pokusila se jedním rázem podrobit si vaši i naši vlast a veškerou zemi na této straně úžiny. A tehdy se mohutnost vaší obce, Solone, před celým světem zaskvěla statečností a silou. Postavila se na obranu všech a jsou zprvu v čele Helénů, ale pak po odpadnutí jiných donucena bojovat samojediná, podstoupivší krajní nebezpečenství, svou odvahou i válečným uměním přemohla útočníky a dobyla vítězství. Tím zabránila, aby nebyli porobeni, kdo ještě nebyli v porobě, nás pak ostatní obyvatele zemí uvnitř Heraklových hranic všechny nezištně osvobodila. Ale v pozdějším čase nastala jednou neobyčejná zemětřesení a povodně; přišel jeden osudný den a noc a tu propadlo se u vás všechno mužstvo schopné zbraně do země a právě tak ostrov Atlantida se propadl do moře a zmizel. Proto až dosud je moře na té straně nepřístupno plavbě i zkoumání, neboť překáží v cestě vysoko k povrchu nakupené bahno, které zůstavil klesající ostrov.“

Až potud citace z Platonova dialogu ,,Timaios“. Další část pochází z jeho dialogu ,,Kritias“.

Kritias: ,,Ale vedle bohů, které jsi jmenoval, vzývat musím i jiné a zvláště bohyni Paměti, neboť skoro největší část mé řeči jest zcela v moci této bohyně. Jestliže se totiž dobře rozpomeneme a podáme to, co bylo kdysi vypravováno od kněží a sem doneseno od Solona, jistě bude mít toto posluchačstvo dojem, že jsme náležitě vyplnili celou úlohu. Nuže tedy, již neváhejme a dejme se do díla.

Především si vzpomeňme, že tomu jest všeho 9000 let od doby, co podle vypravování byla válka mezi těmi, kdo bydlili vně za Heraklovými sloupy, a všemi obyvateli uvnitř; tu třeba nyní důkladně vylíčit. Tyto uvedla podle pověsti naše obec pod svou vládu a vybojovala celou válku, ony pak králové ostrova Atlantského, který, jak jsme pravili, kdysi se tam rozkládal a byl větší než Libye a Asie, avšak ponořiv se při zemětřesení působí nyní svým neproniknutelným bahnem překážku v plavbě těm, kteří vyplouvají odtud na širé moře. Co pak se týče četných národů barbarských i všech kmenů helladských, co jich tenkráte bylo, vyloží naše řeč postupně o každém zvlášť, jak se jí co v jejím chodu naskytne; ale o Athéňanech tehdejší doby a o jejich protivnících, s nimiž vedli válku, jest nutno vyložit nejdříve hned na začátku, o moci jedněch i druhých i o jejich ústavách. Z toho zase jest přednost dát výkladu o naší obci.

Tu pak, za mnohých velkých povodní, jež se udály za devět tisíc let, tolik totiž uplynulo od oné doby do nynější — země odplavovaná po tyto věky a za těch převratů z hor, neusazovala se jako v jiných krajinách ve větší naplaveninu, nýbrž jsouc vodou unášena kolem dokola, mizela do hlubiny. Zbyly tedy, jako při malých ostrovech, proti dřívějšímu stavu nyní jen jakoby kosti onemocnělého těla, poněvadž všechna tučná a měkká hlína vůkol odplavala a zbylo toliko hubené tělo země.

Jaké však byly poměry u jejich válečných protivníků a jak se od začátku vyvinovaly, o tom se nyní s vámi přátelsky sdělíme, neopustí-li nás paměť ve věcech, které jsme slyšeli ještě jako děti.

Nežli začneme svůj výklad, jest třeba ještě něco málo objasnit, abyste se snad nedivili, slyšíce helladská jména barbarských mužů; zvíte totiž příčinu toho. Solon zamýšleje užít té pověsti pro svou báseň, vyptával se po významu těch jmen a nalezl, že oni první Egypťané, kteří je zapsali, převedli je do své řeči; tu zase sám znova probíraje smysl každého jména, převáděl je do našeho jazyka a tak si je zapisoval. Tyto zápisy byly u mého děda a ještě nyní jsou u mne; hned jako chlapec jsem je důkladně prozkoumal. Budete-li tedy slyšet taková jména, jako jsou u nás, nebudiž vám to nic divného; vždyť jste slyšeli příčinu té věci. Takový tedy asi byl tehdy začátek tohoto dlouhého výkladu.

Již svrchu bylo řečeno o losování bohů, že si rozdělili veškerou zemi, tu na větší, tu na menší úděly, a zařizovali pro sebe svatyně i oběti; tak tedy i Poseidon dostav ostrov Atlantský usadil své děti ze smrtelné ženy na takovémto asi místě ostrova: Od moře ke středu celého ostrova prostírala se rovina, která prý byla ze všech rovin nejkrásnější a dostatečně úrodná, s tou rovinou pak se stýkala uprostřed ostrova ve vzdálenosti asi padesáti stadií hora, na všech stranách mírně vystupující. Na této bydlil jeden z tamních mužů, zrozených na počátku ze země, jménem Euenor, se svou ženou Leukippou; měli pak jedinou dceru Kleito. Když Kleito dospěla, zemřela jí matka i otec; po ní však vzplane touhou Poseidon a spojí se s ní a vršek, na kterém bydlila, kolem dokola silně opevní; vytvoří totiž vzájemně se objímající menší a větší kruhy, střídavě moře a zemi, a to dva země, moře pak tři, jako by je vyráběl na soustruhu, maje střed ostrova osou, všude stejně od sebe odlehlé tak, aby tam pro lidi nebylo přístupu; neboť tehdy ještě nebylo lodí a plavby. Potom uspořádal sám bez námahy svou božskou mocí ostrov uprostřed vzniklý. Vyvedl vzhůru zpod země dva pramene vody, jeden teplý, druhý studený, a dal vyrůsti ze země hojnosti rozmanité potravy. Zplodiv pak po pěti dvojčatech mužského potomstva, vychoval je a rozděliv celý ostrov Atlantský na deset dílů, udělil prvorozenému z nejstarších blíženců matčino sídlo i okolní úděl, jenž byl největší a nejkrásnější, a učinil jej králem nad ostatními. Ostatní pak učinil vladaři a dal každému vládu nad mnoha lidmi a územím velkého rozsahu. Dal pak všem jména, nejstaršímu a králi to, od kterého dostal pojmenování i všechen ostrov i moře, totiž Atlantské, protože první král se tehdy jmenoval Atlas. Blíženci pak po něm narozenému, jenž dostal úděl na kraji ostrova k Heraklovým sloupům až tam, kde se rozprostírá kraj nyní zvaný Gadeirský, dal jméno řecky Eumelos, v domácím jazyce pak Gadeiros, jméno, které bylo dalo vznik nynějšímu názvu té krajiny. Z druhých pak blíženců nazval jednoho Amferes, druhého Euaimon. Ze čtvrtých pojmenoval staršího Elasippes, mladšího pak Mestor. Při narození pátých bylo dříve narozenému dáno jméno Azaes, později narozenému Diaprepes. Tito pak všichni i sami i jejich potomci po mnoho pokolení tam seděli, vládnouce nad mnoha jinými ostrovy v tom moři a majíce mimo to vládu, jak bylo dříve řečeno, nad obyvateli kolem moře Středozemního až po Egypt a Tyrrhenii.

Atlas měl četné a vynikající potomstvo; nejstarší král odevzdával vždy vládu nejstaršímu ze svých synů a tak zachovávali posloupnost po mnoho věků; jejich bohatství bylo tak veliké, jako se nikdy dříve nevyskytlo v žádných rodech královských, ani později se tak snadno nevyskytne, a měli pohotově všechno, čeho bývá potřebí v městě i v ostatní zemi. Mnoho důchodů jim přicházelo zvenku z jejich panství, nejvíce však životních potřeb poskytoval ostrov sám: především pevné a tavitelné hmoty, jichž se dobývá dolováním, mezi jiným zvláštní druh mosazi, kov, známý nyní jen podle jména. Tenkráte to však bylo více než pouhé jméno, a vykopávali jej ze země na mnoha místech ostrova, po zlatě nejvzácnější u tehdejších lidí — i přinášel v hojnosti všechno, čeho poskytuje les k stavitelským pracím, a také zvířectva choval sdostatek krotkého i divokého. Zvláště také bylo na něm mnoho slonů; rostlo tam totiž hojně potravy jak pro všechna ostatní zvířata, která žijí v bažinách, močálech a řekách, nebo zase na horách nebo v rovinách, tak také pro toto zvíře, které jest největší a potřebuje nejvíce potravy. Mimo to plodil a dobře živil všeliké vonné kořeny, byliny, dřeva i kapalné šťávy, květy a plody, co jen jich nyní země chová; k tomu pak jedlé plody, a to jednak plody suché, které nám jsou za pokrm, a ty, kterých užíváme za příkrm — nazýváme pak všechny jejich druhy obilím a zeleninou — i tu plodinu, která jest dřevnatá a poskytuje nápojů i tuků k mazání, dále pak těžko uchovatelné plody ovocných stromů, jež rostou pro naši lahůdku i pochoutku, i všechno, cokoli po obědě předkládáme přesycenému jako vítaný prostředek proti přeplnění žaludku: všechny tyto krásné a podivuhodné plodiny nesl v nesčíslném množství tento posvátný ostrov, na nějž tenkráte slunce ještě svítilo. Toto tedy všechno dostávajíce od země zařizovali jak svatyně, tak královské příbytky i přístavy a loděnice i veškeru ostatní zemi, a upravovali to v tomto pořádku.

Nejprve vystavěli mosty přes mořské pásy, které obkličovaly staré hlavní město, činíce tak cestu ven i ke královskému obydlí. Toto královské obydlí zřídili ihned na začátku v tom bydlišti boha i předků, a jak je potom jeden od druhého přijímal a výzdoby doplňoval novými výzdobami, převyšoval co mohl pokaždé svého předchůdce, až vytvořili sídlo, vzbuzující úžas při pohledu na jeho velikost i krásu stavby. Prokopali totiž příkop od moře až k vnějšímu kruhu, tři sta stop zšíři, sto stop zhloubi a padesát stadií zdéli, a zřídili takto do něho vjezd jako do přístavu, učinivše ústí tak široké, aby do něho mohly vplout i největší lodi. A také pásy země, kteréž oddělovaly pásy moře, prokopali, tak aby jedna triera mohla proplouvati sem a tam, a opatřili mosty s tak vysokým krytem, aby bylo možno dole podplouvat: křídla suchých pásů měla totiž takovou výšku, že dostatečně vyčnívala nad moře.

Byl pak nejvyšší z těch kruhů, s kterým bylo moře průkopem spojeno, tři stadia zšíři a sousední kruh země byl jemu roven; z druhých pak měl pás šířku dvou stadií, suchý pak byl zase roven předcházejícímu vodnímu, ten pak, který obíhal kolem samého ostrova uprostřed, jedno stadion. Ostrov, na kterém byl královský dům, měl průměr pěti stadií. Pak obehnali ostrov, jakož i pásy a most široký sto stop, ze všech stran kolem dokola kamennou zdí a postavili všude na mostech u mořských průchodů věže a brány. Kámen lámali kolem dokola vespod na středním ostrově a vespod na pásech na vnější i vnitřní straně, jednak bílý, jednak černý, jednak červený, a tím zároveň vylamovali v nich po obou stranách loděnice, přikryté samotnou skálou. A domy stavěli zčásti jednobarevné, zčásti pro okrasu pestré z kamenů rozličných barev, využívajíce takto jejich přirozeného půvabu, a hradbu kolem vnějšího pásu obložili po celém obvodě mědí jakoby nátěrem, hradbu pak vnitřní polili cínem a kruh kolem samé akropole mosazí s ohnivým leskem.

Královský pak dům na akropoli byl zařízen tímto způsobem: Uprostřed byl tam vyhrazen posvátný, lidu nepřístupný obvod, zasvěcený Poseidonovi a Kleito, obehnaný zlatou ohradou, to místo, na kterém bylo na počátku zplozeno a narozeno těch deset kraleviců; tam také co rok ze všech deseti údělů odváděli každému z nich prvotiny úrody. Byl tam chrám Poseidonův, stadion zdéli, zšíři pak tři sta stop a přiměřeně k těmto rozměrům výšky; bůh sám však měl poněkud barbarskou podobu. Celý chrám mimo akroteria zevně potáhli stříbrem, akroteria pak zlatem; uvnitř pak vyložili strop z bělostné slonoviny, zlatem a stříbrem a mosazí, všechny pak ostatní plochy zdí, sloupů i podlahy obložili mosazí. Dovnitř postavili zlaté sochy, boha Poseidona stojícího na voze a řídícího šest okřídlených koní, tak velikého, že se dotýkal temenem stropu, kolem dokola pak sto Nereoven na delfínech — tolik totiž jich bylo podle víry tehdejších lidí — i mnoho jiných soch, věnovaných od soukromých lidí, tam bylo. Venku kolem chrámu stály sochy oněch desíti králů ze zlata, jejich žen i potomků a mnoho jiných velikých obětních darů, věnovaných od králů i soukromníků, jak ze samé obce, tak od okolních podaných. Dále tam byl oltář, shodující se co do velikosti i práce s touto stavbou, a královský dům, rovněž tak slušící jak velikosti říše, tak nádheře svatyně. Co pak se týče studní se studeným a horkým pramenem, jež obsahovaly nevyčerpatelné množství vody a z nichž jedna i druhá byla neobyčejně užitečná lahodností a výborností své vody, upravili si je tak, že je obklopili budovami, vysázeli kolkolem dokola stromy, hodící se k vodám, i zřídili vůkol lázně, jednak pod čirým nebem, jednak kryté s teplou vodou pro zimu, zvláštní pro královskou rodinu a zvláštní pro soukromníky, dále pak jiné pro ženy a jiné jako koupadlo pro koně a ostatní dobytek, každé z nich s příslušnou výpravou. Odtok pak vedli do Poseidonova háje, v němž rostly rozmanité stromy, pro výbornost půdy neobyčejné krásy i výšky, a pak vodovodem podél mostů do vnějších pásů. Tam pak bylo zřízeno mnoho chrámů, mnoho bohů i mnoho sadů a cvičiště. Zvlášť jedno pro muže, druhé pro koně, každé na jednom z kruhovitých ostrovů; zejména však byl uprostřed většího ostrova hippodromos pro závod koňských spřežení; měl zšíři jedno stadion, do délky pak se táhl po celém obvodu ostrova. Podél něho byly z té i oné strany strážní budovy pro obyčejné mužstvo králových strážců; věrnějším byla přikázána strážní služba na menším kruhu blíže u akropole, těm pak, kteří věrností nejvíce vynikali, byly dány příbytky uvnitř akropole, kolem samých králů. Loděnice byly plny trier i nářadí, které náleží k trierám, a vším byly vhodně opatřeny. Okolí královského příbytku bylo tedy takto zařízeno. Za třemi vnějšími přístavy šla od samého moře kolem dokola zeď, vzdálená všude padesát stadií od největšího pásu a přístavu; její konce se sbíhaly v jedno u ústí průkopu do moře.

Tento pak celý prostor byl zastavěn četnými a hustými domy, ústí pak a největší přístav se hemžily loďmi a kupci, přicházejícími ze všech stran, jejichž množství působilo ve dne i v noci křik a rozmanitý hluk i lomoz.

O městě samém i okolí starobylého sídla jest tedy nyní řečeno skoro všechno, jak bylo tenkráte vypravováno; pokusme se nyní vylíčit povahu ostatní země a způsob jejího zařízení. Především tedy podle vypravování zdvihal se ostrov z moře velmi vysoko a příkře, ale krajina kolem města byla úplná rovina; objímala město a sama byla kolem dokola objímána horami, svažujícími se až k moři, holá a rovná podoby obdélné, prostírající se na jedné i druhé straně tři tisíci stadií a zšíři majíc od moře vzhůru středem dva tisíce. Tato pak část celého ostrova byla obrácena k jihu, chráněna proti straně severní. Hory kolem ní tehdy prý vynikaly množstvím i velikostí a krásou nade všechny nynější, chovajíce v sobě četné bohaté osady perioiků a řeky i močály a luhy s hojnou potravou pro všeliká zvířata krotká i divoká, i lesy rozmanité jak množstvím, tak druhy stromů, a poskytující hojně dříví pro všechny práce. Takto pak byla ta rovina upravena jednak od přírody, jednak od mnoha králů za dlouhý čas. Byl to celkem podlouhlý pravoúhlý čtyřúhelník; co chybělo, bylo zarovnáno příkopem, kolem dokola vykopaným; co pak se týče jeho hloubky a šířky i délky, nelze nevěřit vypravování, že by dílo rukou lidských — vedle jiných prací — mohlo být tak veliké, ale třeba říct, co jsme slyšeli: byl vykopán sto stop zhloubi, do šířky pak všude stadion, a táhl se kolem celé roviny v délce deseti tisíc stadií. Přijímal vody stékající z hor, a vina se kolem roviny i přicházeje z té i oné strany k městskému průplavu, vypouštěl je tudy do moře. Shora pak vedly od něho rovné průkopy, zšíři asi sto stop, rovnou zase do průplavu, vedoucího k moři; jeden od druhého byl vzdálen sto stadií: tamtudy plavili z hor do města dříví a sváželi po lodích dolů i ostatní zboží, spojivše umělými průplavy ony průkopy jednak napříč mezi sebou, jednak s městem.

Žeň měli dvakrát do roka, v rovině pomocí dešťové vláhy z nebes, v létě pak, zavádějíce na pole z průkopu vodu, kterou rodí země. Co se týče branného mužstva, bylo ustanoveno, aby z boje schopných mužů na rovině poskytoval každý statek muži vůdci; velikost jednoho statku byla sto čtverečních stadií a všech statků bylo šedesát tisíc; na horách však a v ostatních částech země bylo podle vypravování nesčetné množství lidí a všichni byli po bydlištích a dědinách přiděleni k těmto statkům v poslušnost vůdců. Každý vůdce měl povinnost poskytovat do války šestou část válečného vozu, takže bylo deset tisíc vozů, dále dva jezdecké koně a dva jezdce, mimo to tažné spřežení bez vozu a k němu bojovníka s malým štítem i otěžníka pro oba koně, pak dva těžkooděnce, dva lučištníky a dva prakovníky, pak tři lehkooděnce kamenometné a tři kopiníky, konečně čtyři lodníky k osazení tisíce dvou set lodí. Branná moc království byla tedy takto zřízena; jinak tomu bylo v každé z devíti obcí, což by však dlouho trvalo vykládati.

Co pak se týče úřadů a hodností, byly již od počátku takto zařízeny: Z deseti králů jeden každý ve svém údělu a ve své obci měl moc nad muži i nad většinou zákonů, trestaje a usmrcuje kohokoliv chtěl; ale vespolná vláda a vzájemný styk mezi nimi řídil se podle ustanovení Poseidonových, jak jim je odevzdal zákon a pravidla, napsaná od předků na mosazné desce, jež uložena uprostřed ostrova v chrámu Poseidonově. Tam se shromažďovali střídavě jednou pátého a jednou šestého roku — aby tak byli stejně spravedliví k sudému i lichému — ve shromáždění pak se radili o společných věcech, jednak vyšetřovali, zdali se kdo čím provinil, a soudili. Kdykoliv pak hodlali soudit, dávali si napřed vespolek takovéto záruky: V posvátném okrese Poseidonově byli chováni na svobodě býci; tu těch deset králů zůstalo o samotě a pomodlivše se bohu, aby chytili oblíbenou mu oběť, honili ony býky bez železných zbraní, toliko dřevěnými kyji a osidly; kterého z býků chytili, přivedše jej k desce, zabíjeli jej u jejího horního kraje, tak aby krev stékala po písmenech. Na desce pak byla mimo zákony přísaha, vyslovující veliké kletby proti neposlušným. Když pak tu podle svých obětních řádů spálili všechny údy býka, naplnili měsidlo a vhodili do něho za každého drobet sražené krve, ostatní pak krev odnesli do ohně, očistivše kolem dokola desku; potom nabírajíce zlatými naběračkami z měsidla a ulévajíce do ohně přísahali, že budou soudit podle zákonů na desce a že potrestají toho, kdo se snad něčím v minulosti provinil, jakož i v budoucnosti že žádného z předpisů vědomě nepřestoupí a že nebudou proti zákonům vládnout ani poslouchat vládce jinak, než bude-li rozkazovat podle otcovských zákonů. Když toto byl každý z nich slíbil za sebe i za svůj rod a když se byl napil i uložil číši jako obětní dar do chrámu božího, věnovali se hostině a potřebám svého těla. Když pak nastala tma a oheň zápalných obětí byl vyhaslý, všichni obléknuvše se v nejkrásnější tmavomodré roucho usedli na zemi u žároviště přísežného ohně; tu pak v noci, po uhašení všeho ohně po chrámě, byli souzeni i soudili, jestliže kdo z nich koho obviňoval z nějakého přestoupení zákona; po skončeném soudě, když nastalo světlo, zapisovali rozsudky na zlatou desku a ukládali ji na památku i s rouchy. Bylo pak mnoho zvláštních zákonů o právech jednotlivých králů, nad jiné však ten, že nikdy nepozvednou zbraní proti sobě navzájem, nýbrž že všichni budou pomáhati, jestliže by se někdo z nich v některé obci pokoušel svrhnout královský rod, a že společně, jako jejich předkové, budou se radit o rozhodnutích o válce i o ostatních věcech, ponechávajíce vrchní vládu rodu Atlantskému. Avšak o smrti některého z příbuzných rozhodovat král neměl moci, kdyby odsouzení nebylo schváleno většinou ze všech deseti.

Tuto pak velikou a takovouto moc, jež byla tenkráte v oné zemi, sebral a přivedl bůh proti této naší zemi z takovéto asi, jak se vypravuje, příčiny. Po mnoho pokolení, pokud v nich působila božská přirozenost, byli poslušni zákonů a chovali se přátelsky k sourodému božskému plemeni; měli smýšlení pravdivé a veskrze ušlechtilé, vedouce si v každém osudu i vespolek mezi sebou mírně a s rozumem. Proto pomíjejíce všechno mimo mravní i tělesnou dokonalost, málo cenili vezdejší statky a lhostejně, spíše jako břímě, nesli spoustu svého zlata i ostatního majetku. Nebyli opojeni rozmařilostí ani neupadali v chyby, ztrácejíce pro bohatství vládu nad sebou samými, nýbrž střízliví bystře hleděli, že i všechny tyto statky rostou ze společného přátelství, spojeného s dokonalostí, kdežto shonem za těmito věcmi a ceněním jich hynou tyto věci samy a ono přátelství hyne spolu s nimi.

Z takovýchto pak zásad a působením božské přirozenosti, dosud v nich trvající, rostlo jim všechno, co jsme dříve vylíčili. Ale když božská částka v nich mizela, směšujíc se opět a opět s mnohým živlem smrtelným, a povaha lidská nabývala převahy, tehdy již nemajíce síly snášet vezdejší statky, kazili se a ohyzdnými se jevili tomu, kdo dovedl vidět, protože ztratili nejkrásnější z nejvzácnějších statků; ale lidem neschopným vidět život v pravdě blažený zdáli se právě tehdy nejkrásnější a nejblaženější, když se plnili nespravedlivou zištností a mocí. Tu pak bůh bohů Zeus, podle zákona kralující a svou mocí toto vše vidoucí, zpozorovav, že řádné pokolení jest v bídném stavu, pojal úmysl uvalit na ně trest, aby zmoudřeli a napravili způsob svého života; shromáždil všechny bohy do jejich nejslavnostnějšího příbytku, který stojí uprostřed všehomíra a z něhož jest vidět všechno, cokoli bylo stvořeno, a shromáždiv je pravil: ——-“

Zde končí Platonovo vyprávění o Atlantidě nedopsáno.

POZNÁMKY

11/ Pompeje, Herculaneum: antická města v Itálii, Herculaneum pův. etruské, Pompeje byly založeny pod vlivem Etrusků, pak římská kolonie a letovisko. Obě města zničena r. 79 po Kr. výbuchem Vesuvu. — Pozn. redakce.

12/ Herodotos, ,Herodot, dříve psáno i Hérodotos: žil asi 485 — 425 př. Kr. Řecký historik a geograf, podnikl řadu cest po Středomoří a do Persie. Jeho dílo Historiai je pokládáno za zakladatelský čin historiografie vůbec. Plutarchos (Plutarch) z Chairóneie: žil přibl. v letech 50 až 120 po Kr., řecký filozof a spisovatel. — Pozn. redakce.

13/ Necho II. (egyptsky Nkw, 593 př. Kr.): dobyl Sýrii a Palestinu, zahájil stavbu průplavu z Nilu do Rudého moře, nechal poprvé egyptským loďstvem obeplout Afriku. — Pozn. redakce.

14/ Platon: 427 — 347 př. Kr., řecký filozof, zakladatel Akademie (fil. školy) , Ústavě popsal ideální stát, je autorem ca 30 filozofických prací, u některých však není autorství jisté. — Pozn. redakce.

15/ Solon: athénský básník a politik, žil v první pol. 6. stol. př. Kr., Patřil v Athénách k archontům, tj. nejvyšším st. úředníkům, v tomto postavení zavedl řadu zákonů, hlavně majetkových a rodinných. — Pozn. redakce.

15/ Sai: staroegyptská lokalita v deltě Nilu. Dnes je častěji psána Saj, ale protože psaní Sai je uznáváno jako dubleta, ponecháváme je. — Pozn. redakce.

17/ Kanopos (dříve psáno i Kanóbos): starověké egyptské příst. město na jednom rameni delty Nilu, nedaleko Alexandrie. — Pozn. redakce.

18/ Text z Platonových dialogů Timaios a Kritias v překladu Františka Novotného (1919). — Pozn. překladatele.

III.

Pravděpodobnost Platonovy zprávy

Není na tom nic nepravděpodobného, když Platon popisuje velký, bohatý, vzdělaný a také řádně spravovaný národ. Téměř každou část Platonovy zprávy lze srovnat s popisem egyptského nebo peruánského národa. Z mnoha hledisek dokonce Platonova zpráva pokulhává za Herodotovým líčením nádherné velikosti někdejšího Egypta, nebo za obrazem, který mám načrtl Prescott o peruánském světě a jeho vzdělanosti. Např. právě Prescott ve svém díle o dobytí Peru (Conquest of Peru, sv. I., str. 95) píše:

,,Nejslavnější z peruánských chrámů, pýcha jejich sídelního města a zázrak říše, stál v Kuzku. Byl tak obohacován štědrostí všech po sobě jdoucích panovníků, že se mu dostalo názvu Coricancha, čili Sídlo zlata. Vnitřek chrámu byl doslova řečeno zlatodolem. Na západní zdi byla zpodobněna představa božství, zobrazená jako lidská tvář uprostřed četných paprsků světla, které z ní vyzařovaly na všechny strany, asi tak, jako se u nás znázorňuje zosobnění slunce. Tento obraz byl vyryt na masivní zlaté desce ohromných rozměrů, hustě poseté smaragdy a jinými drahokamy... Zdi a stropy byly všude vykládány zlatými ornamenty, každá část chrámového vnitřku planula leštěnými deskami a puklicemi z drahých kovů, z nichž byly zhotoveny i římsy.“

V Platonově vyprávění se neobjevují žádné zázraky, mýty, žádné povídání o bozích, Gorgonách, skřítcích nebo obrech. Je to docela prostý a věcný nárys dějin národa, který stavěl chrámy, lodě a průplavy, živil se rolnictvím a obchodem a který se při výpravách za výdělkem rozšířil do všech krajin rozložených okolo jeho vlasti. Prvá období dějin mnoha národů začínají bohy a démony, tady však nic podobného nenacházíme. Vidíme, že se nějaký cizinec přistěhoval do země, oženil se s dcerou domácího kmene a postavil si sídlo. Kolem něho časem rostl velký národ, který vytvořil určité přirozené seskupení. To nám připomíná poučení, které poskytli Herodotovi egyptští kněží. ,,Ujišťují mě,“ říká Herodotos, ,,že již 11 340 let se žádné božstvo mezi lidmi nezjevilo v lidské podobě..., a naprosto popírají, že by mohl člověk pocházet od nějakého boha.“ Kdyby chtěl Platon napsat nějakou pěknou a zajímavou zázračnou historku, při níž by čerpal jen ze své fantazie, nedostali bychom od něj tak střízlivé a rozumné vypravování. Spíš by nás asi obdařil příběhem připomínajícím řecké bájesloví, plným všelijakých dobrodružství bohů a bohyň, nymf, faunů a satyrů.

V celé této historii také není nic, z čeho by se dalo soudit, že do ní chtěl Platon vtělit nějaké mravní či politické poučení jakoby v rouchu báje, podobně jako to udělal např. lord Bacon ve své Nové Atlantidě nebo Thomas More v Utopii. U Platona se nelíčí nějaký ideální stát. Je to pouze pravdivý a rozumný obraz dějin národa, který byl ovládán svými králi, který žil a rozvíjel se, jako žijí a rozvíjejí se jiné národy.

Platon říká, že byla v Atlantidě ,,veliká a podivuhodná říše“, která ,,napadala kdysi s velkou převahou moci celou Evropu a Asii“, čímž dokazuje ohromnou rozlohu jejího panství. Nejenže si podmanila Afriku až do Egypta a Evropu až do Itálie, ale vládla také i nad ,,částmi protější pevniny“. Jak je zřejmé ze slova ,,protější“, je tím míněna americká pevnina. Části Ameriky, nad nimiž Atlantida vládla, byly, jak ukážeme později, Střední Amerika, Peru a údolí Mississippi, které obsadili stavitelé mohyl (moundů).

Kromě toho ještě Platon říká, že se tato ohromná moc spojila v jedno, jinými slovy, že vytvářela jedinou ucelenou říši od Egypta až po Peru. Později uvidíme, že legendy Hindů o Dévovi Nahušovi se určitě vztahují právě k této velké říši, jež vlastně zahrnovala celý tehdejší známý svět.

Jiným dokladem potvrzujícím pravdivost Platonova vypravování je, že na Azorech byly nalezeny sopečné horniny, např. černé, rudé i bílé lávy. C. Wyville Thompson popisuje úzký pruh země mezi Faialem a horou Monte da Guia, zvaný ,,Monte Queimada“ (Spálená hora): ,,Je vytvořen částečně z vrstevnatého tufu tmavě čokoládové barvy a částečně z balvanů černé pórovité lávy, každý z těchto balvanů má uvnitř velkou dutinu a byly patrně vyvrženy jako sopečné bomby za ohromného a nádherného ohňostroje, které příroda vypálila někdy před počátkem azorských dějin, někdy na sklonku geologických dějin tohoto ostrova.“ (Voyage of the Challenger, sv. II., str. 24, tamtéž popisuje Thompson ohromné stěny z černých hornin u Spálené hory.)

Rovina v Atlantidě byla podle Platona ,,vzdělávána po mnohé roky od mnohých pokolení králů“.

Jestliže, jak se domníváme, právě odtud pochází vznik rolnictví, domestikace zvířat (jako koní, bravu, koz a vepřů), jestliže právě tam byly nalezeny či vypěstovány různé druhy obilí (pšenice, oves, ječmen, žito), pak se ovšem Platonova zmínka o ,,řadě věků a mnohých pokoleních králů, která po sobě následovala“ velmi dobře dá srovnat s délkou doby, které bylo zapotřebí, aby se člověk vyšvihl z divošství k civilizaci.

V ohromném příkopu, který vroubil celou zemi okolo a do něhož stékaly z hor proudy vod, vidíme pravděpodobný původ zkazky o čtyřech rajských řekách i původ znaku kříže obklopeného kruhem, jenž byl, jak si povšimneme později, od nejstarších předkřesťanských dob pokládán za znak zahrady Eden, čili ráje.

Víme, že Platon si jméno Poseidon nevymyslel. Uctívání Poseidona bylo v nejstarších dobách v Evropě rozšířeno všeobecně, ,,zdá se, že uctívání Poseidonovo bylo zvláštností všech námořních kolonií, vzniklých před založením Sidona“ (Baldwin, Prehistoric Nations, str. 148). Vzdávání poct tomuto bohovi bylo přeneseno do Španělska i do severní Afriky, ale také ve značné míře do Itálie a na některé ostrovy a do některých krajin kolem Egejského moře.

Poseidon neboli Neptun je v řecké mytologii bohem moře, ale je často zobrazován stojící na válečném voze, taženém koňmi. Spojení mořského boha a koně, tedy suchozemského zvířete, se nedá vysvětlit pouze ve světle Platonovy zprávy. Poseidon byl mořským bohem, protože vládl nad zemí, ležící uprostřed moře. A býval spojován s koněm, protože kůň byl v Atlantidě poprvé zkrocen a domestikován, a jak Platon ukazuje, pořádali Atlanťané veliké koňské závody, pro něž vyšlechtili rasu rychlých běhounů. Poseidon bývá zobrazován na válečném voze také proto, že vozidla na kolech bezpochyby nejdříve vynalezli Atlanťané. Národ, který ochočil koně, vymyslel i vůz tažený koňmi a jeho úpravu ve válečný vůz, načež válečný vůz odkázal všem svým potomkům od Egypta až po Británii. Víme, že koně byli u starověkých národů od počátku historické doby s oblibou vybíráni jako oběť Poseidonovi: bývali zabíjeni a vrháni ze strmých skalních břehů do moře. Koňské náboženské slavnosti pohanských Skandinávců byly pouhým přežitkem těchto bohoslužeb Poseidonovi, rozšířených kdysi po celém pobřeží Evropy. Udržely se ostatně mezi Skandinávci ještě dlouho po přijetí křesťanství a církev je teprve později a s nesnázemi potlačila.

Mezi atlantskými králi nalézáme v Platonově vyprávění i jména některých fénických božstev. Jestliže by toto vyprávění bylo pouhou vymyšlenou bájí, kde by vzal Řek Platon tato zcela určitá jména?

A dále: Mluví-li Platon o ,,plodech, které mají tvrdou dřevnatou kůru a poskytují nápojů i pokrmů i tuků k mazání zároveň“, nemluví o kokosovém ořechu?

A ještě dále: Platon líčí, že Atlantida oplývala horkými i studenými vřídly. Jak by ho napadlo, aby se zmiňoval o horkých vřídlech (gejzírech), kdyby si všechno jenom vymyslel? Jeho vypravování totiž zvláštním způsobem potvrzují četná horká vřídla na Azorech, která nejsou ničím jiným než zbytkem Atlantidy. Potvrzují to i nové obecnější poznatky, které však Platon ještě nemohl mít, totiž že gejzíry jsou běžným jevem v krajích s výraznou sopečnou činností.

Platon říká: ,,Celkem byla země vysoko položena a příkře vystupovala z moře, krajina však u samého města a kol něho rozložená byla plochá pláň, sama zase obklopena horami, které se skláněly až k moři.“ Stačí podívat se na profil dolphinského plató, jež bylo objeveno hlubinným měřením Challengeru, abychom poznali, že to je věrný obrys této Platonovy srázné vyvýšeniny. ,,Hory, kteréž obklopovaly pláň od severu ji chráníce,“ jsou dodnes patrné ve věžovitých azorských vrcholech.

Zkáza Atlantidy podle Platona způsobila, že se v těch místech moře naplnilo spoustami bahna, znemožňujícího plavbu. A po celá tisíciletí, zcela ve shodě s tímto vypravováním, věřily starověké národy, že Atlantický oceán je ,,moře bahnité, mělké, temné a mlhou zakryté,“ zkrátka Mare tenebrosum, moře temné, mrákotné (Humboldt, Kosmos, sv. II., str. 151).

Trojhroté železo, známé všeobecně jako Poseidonův trojzubec, se ve starověkých dějinách objevuje opět a opět. Setkáváme se s ním v rukou indických božstev a na prvopočátku všech náboženských systémů starého věku.

,,Mezi číslovkami byla vždy posvátná trojice považována za znak dokonalosti a byla proto připisována výlučně nejvyššímu božství nebo jeho pozemskému zástupci — králi, vládci, panovníkovi. Proto nalézáme trojitý znak různé podoby na pásech, náhrdelnících nebo jiných předmětech, které souvisí se zobrazenou postavou, jak je vidět z památek starého umění na Yucatánu a v Guatemale, v Chiapasu, Mexiku apod., kdykoliv má zobrazený předmět nějaký vztah k božské svrchovanosti.“ (Artur Schott, Smithsonian Reports, 1869, str. 391)

Stačí vzpomenout si na papežovu tiáru a trojité obroučky jeho panovnického odznaku.

Stejně tak i číslovka deset z království Atlantidy se opakuje ve všech starých tradicích.

,,V počtu patriarchů, které udává Starý zákon před potopou světa, máme prvý případ nápadné shody s tradicemi různých národů. V Knize Genesis se jich připomíná deset. Jiné národy, ať již své předky odvozují z doby před potopou, nebo po ní, ať již v jejich podání převládá ráz mytologický, nebo historický, všechny se ustálily na onom posvátném čísle deseti, jež se mnozí učenci marně pokoušeli uvádět do souvislostí se spekulacemi pozdějších náboženských myslitelů o mystických hodnotách jednotlivých čísel. U Chaldejců vypočítává Beróssos deset předpotopních králů, jejichž bájnou dobu vlády rozšiřuje na tisíce let. Íránské legendy uvádějí vládu ,deseti peisdadienských (Poseidon) králů, lidí to řádu starého, kteří žili o čistém homa (voda života — nektar?) a kteří si zachovali svatost’. V Indii se setkáváme se devíti brahmadiky, kteří se svým původcem Bráhmou opět dávají deset. Číňané počítají deset císařů, účastných božské přirozenosti, vládnoucích před počátkem dějinné doby. Germáni věřili v deset předků Odinových a Arabové v deset bájeslovných králů z rodu Aditů.“ (Lenormant a Chevallier, Ancient History of the East, sv. I., str. 13)

Vypravování Platonovo je však potvrzeno i z jiných pramenů.

V Proklovi se zachoval výpisek z nedochovaného díla, které cituje Boeckh ve svém komentáři k Platonovi. Výpisek se zmiňuje o ostrovech v dálném moři za Heraklovými sloupy a praví, že si ,,obyvatelé těchto ostrovů zachovali od svých předků upomínku na Atlantidu, rozlehlý ostrov, který před časem vládl nad všemi ostrovy Atlantického oceánu.“

Aelian ve své práci Varia historia (sv. III., kap. 18) připomíná, že Theopompus (r. 400 př. Kr.) uvedl některé podrobnosti z rozmluvy mezi fryžským králem Midasem a Seilenem, v níž se Seilenos zmiňuje, že za Atlantickým oceánem leží velká pevnina, větší než Asie (míněna Malá Asie), Evropa a Libye dohromady. Tvrdil, že tam žijí lidé zvaní ,,Meropové“ a že na této pevnině leží velká města. Tito Meropové byli prý přesvědčeni, že pouze jejich země je skutečnou pevninou. Puzeni zvědavostí, někteří z nich se prý přeplavili přes oceán a navštívili Hyperborejce.

,,Galové měli pověsti o Atlantidě, které shromáždil římský historik Timagenes, který žil v prvém století př. Kr. Ten tvrdí, že v Galii žijí tři různé národy: 1. Domorodé obyvatelstvo, o němž se domnívá, že je mongoloidního typu. 2. Cizí lid, který vtrhl do země z jakého vzdáleného ostrova, pokládaného za Atlantidu. 3. Árijští Galové.“ (Winchell, Praeadamites, str. 380)

Ve svém díle o Etiopanech hovoří Marcellus o sedmi ostrovech, ležících v Atlantickém oceánu — snad jsou to Kanárské ostrovy. O jejich obyvatelstvu říká, že si uchovali vzpomínku na Atlantidu, mnohem větší ostrov, který vládl před věky nad všemi malými ostrovy. (Didot-Müller: Fragmenta historicum Graecorum, sv. IV., str. 443)

Diodorus Siculus píše, že Féničané objevili ,,rozlehlý ostrov v Atlantickém oceánu za sloupy Heraklovými, několik dnů plavby vzdálený od afrických břehů. Ostrov tento oplýval bohatstvím všeho druhu. Půda byla neobyčejně úrodná, krajinný dojem byl zkrášlen střídáním řek, hor a lesů. Obyvatelstvo ostrova se podle starých zvyků v letní době uchylovalo do nádherných venkovských sídel uprostřed zahrad. Ryb a zvěře byla hojnost, podnebí bylo neobyčejně příznivé a stromy nesly ovoce v každé roční době.“ Homér, Plutarchos a jiní autoři se zmiňují o ostrovech v Atlantickém oceánu, ,,několik tisíc stadií od Heraklových sloupů“. Seilenos říká Midasovi, že kromě Evropy, Asie a Afriky jsou ještě jiné pevniny — ,,země, kde je zlata a stříbra taková hojnost, že mu nepřikládají větší cenu než my železu“. Svatý Klement v listu ke Korintským praví, že za oceánem jsou ještě další světy.

Zde je třeba upozornit na neobyčejný počet míst v knihách Starého zákona, kde se naráží na ,,ostrovy v moři“, zvláště v proroctvích Izaiáše a Ezechiela. Co měl pevninský národ, jakým byli Židé, společného s mořem a ostrovy? Vznikly snad tyto zprávy z neurčité tradice, spojující jejich původ s těmito ,,ostrovy v moři“?

Orfický argonaut zpívá o rozdělení staré Lyktonie na různé ostrovy takto: ,,Tmavovlasý Poseidon rozbil v hněvu s otcem Krokovcem (Diem) Lyktonii zlatým trojzubem.“ Platon tvrdí, že Egypťané poučili Solona, že prý k záhubě Atlantidy došlo 9000 let před jeho dobou, tj. asi 11 500 let před dobou naší. To se zdá být sice nesmírně dávno, ale musíme si připomenout, že geologové odhadují zbytky člověka nalezené v německých jeskyních na více než 500 000 roků. Vždyť např. fosilní lebka v Calaveras byla nalezena hluboko pod patou kalifornské Tabulové hory, takže se podle toho celá hora vytvořila až po smrti člověka, kterému patřila.

Oppert v přednášce, kterou měl na bruselském kongresu, ukázal na astronomických pozorováních, jež se nám dochovala od Egypťanů a Asyřanů, že již r. 11 542 př. Kr. dosáhli lidé takové úrovně, že dovedli zaznamenávat astronomické jevy a se značnou přesností z nich vypočítávat délku roku. Egypťané podle něho počítali čas (období) v tzv. zvířetníkových neboli zodiakálních cyklech po 1460 letech. Jejich rok měl 365 dní, což jim působilo vždy po čtyřech letech ztrátu jednoho celého dne, a tak se stávalo, že došli při počítání nového roku k témuž dni teprve za 365 x 4 roky, čili po 1460 letech. Z toho plyne, že končil-li jeden egyptský zodiakální cyklus r. 139 po Kr., začal podle toho r. 1322 př. Kr. Naproti tomu však asyrský cyklus měl 1805 let, čili 22 325 měsíčních oběhů. Jeden známý asyrský cyklus začal r. 712 př. Kr. Chaldejci stanoví, že od potopy světa a její první historické dynastie uplynulo 39 180 let. Co toto číslo znamená? Je složeno z dvanácti zodiakálních egyptských cyklů, k nimž je připočteno dvanáct asyrských lunárních cyklů.

12 x l460 = 17 520

12 x 1805 = 21 220

celkem = 39 180

Oba tyto způsobu počítání času spolu souhlasí a oba byly současně známy jedinému národu, totiž Chaldejcům. Pokud bychom budovali na těchto cyklech řady letopočtů a vycházeli přitom od křesťanské éry, dojdeme k následujícím výsledkům:

Zodiakální cyklus = 1460 r.

poslední cyklus př. Kr. začal r. 1322

Lunární cyklus = 1805 r.

poslední cyklus př. Kr. začal r. 712

Předchozí cykly proto začínaly roku př. Kr.:

2782................. 2517

4242................ 4322

5702................. 6127

7162................. 7932

8622................. 9737

10082.............. 11542

11542 ———————

Roku 11542 př. Kr. se tedy oba cykly stýkají: podle toho vznikly v tomto roce, a to na základě jednoho a téhož astronomického pozorování.

Takové pozorování bylo pravděpodobně vykonáno v Atlantidě.

Velká jazyková rozrůzněnost, s níž se setkáváme u Atlanťanů hned na počátku historického období, sama ukazuje, že bylo třeba k jejímu vzniku a vývoji nesmírně dlouhé doby. I to, že se národy Starého světa tak málo na Atlantidu pamatují, kromě mimořádné události její záhuby, potvrzuje předpoklad, že datum této katastrofy je třeba odsunout do nejzazší minulosti.

Herodotos nám vypráví, že jak ho Egypťané poučili, byl Herakles jedním z nejstarších jejich bohů. Že je jedním z dvanácti, kteří byli zplozeni jejich osmi bohy, a to 17 000 let před vládou krále Amasida.

Nevidím zkrátka důvod, pro který by měla být Platonova zpráva pohrdavě odmítána jako nějaká pouhá báje. Říká se o ní přece, že pochází od Egypťanů, to jest od národa, jenž zachoval pro budoucnost ta nejstarší sdělení a který dovedl své bytí stopovat do dávné minulosti. Ano, činili tak Řekové, Římané a činí tak i moderní doba. Proč tedy Platon vzbuzoval jisté pochyby? Patrně pouze proto, že naši předchůdci neznali ještě dost dobře geologické dějiny světa a nedovedli uvěřit, že by mohla být nějaká rozlehlá část zemského povrchu pohlcena mořem tak náhle.

Je tedy třeba věnovat se nejprve této problematice.

POZNÁMKY

19/ William Hickling Prescott (1796 — 1859): americký historik, autor třídílných Dějin dobytí Mexika(1843), které byly přeloženy i do češtiny a jež volně převyprávěl I. Olbracht v románu Dobyvatel. Autor cituje dále z Prescottových Dějin i bez udání pramene, vydání a stránek. — Pozn. redakce.

20/ Míněno Cuzco: město v Peru, osídlené ve 12. stol. Inky, bylo hlavním městem jejich říše. Corichancho je Sluneční chrám. — Pozn. redakce.

21/ Gorgony: v řecké mytologii tři nestvůrné ženy se zmijemi ve vlasech, kdo se na ně podíval, zkameněl. Jediná smrtelná z nich byla Medusa. — Pozn. redakce.

22/ Dolphinským plató je myšleno mořské dno v okolí Azor, jehož hloubka byla měřena z lodi Dolphin, viz níže. Překladatel chápal toto označení jako zeměpisný název, proto je psal s velkým písmenem. Dále upravujeme jako ,,dolphinské“ . Srov. faksimile map z prvního vyd. — Pozn. redakce.

23/ Ačkoliv současná pravidla stanoví pravopis „Atlantský oceán“, ponecháváme v celé knize ,,Atlantický“ především proto, že umožňuje snazší rozlišení od výrazu ,,atlantský“, vztahující se v textu k Atlantidě. — Pozn. redakce.

24/ V prvním vydání je název díla uváděn nesprávně Cosmos. Autorem je německý přírodovědec Friedrich Wilhelm Humboldt (1769 — 1859), nikoliv jeho bratr filolog Karl Wilhelm. — Pozn. redakce.

25/ Chipas je nyní jedním ze států Mexika. — Pozn. redakce.

26/ Chaldejci: semitské kmeny, ve 12.st. př. Kr. pronikly z Arábie do Babylonie (Babylónie), kde v 6. st. př. Kr. vládli tzv. novobalylonské (chaldejské) říši. — Pozn. redakce.

27/ Beróssos, též psáno Beróssós či Béróssos: Bélův babylonský kněz v době Alexandra Velikého, napsal podle babylonských klínopisných pramenů řecky třídílnou kroniku Babyloniaka, nazývanou také Chaldaika. Dochovaly se z ní jen citátové úryvky u pozdějších autorů. V prvním českém vydání této knihy uvádí překladatel jeho jméno zásadně Berosus, zde upravujeme. — Pozn. redakce.

28/ Autor převážně uvádí toto dílo pouze pod Lenormantovým jménem, což nové vydání respektuje. Uvedený titul je anglický překlad francouzské práce. Franois Lenormant (1837-1883) byl předním a velmi všestranným francouzským archeologem a etnografem, i když často zastával málo podložené hypotézy. — Pozn. redakce.

29/ Proklos (asi 410 — 484): řecký filozof. — Pozn. redakce.

30/ Aelianus Claudius: římský spisovatel a historik (2. stol. po Kr.), psal však řecky, pův. název jeho zmíněného díla, které má celkem 14 svazků, je Poikilé historia. — Pozn. redakce.

31/ Theopompus, Theopompos: řecký historik (4. stol. př. Kr.), jeho hlavní dílo Filippika zpracovávalo dobu vlády Filipa II. Makedonského. Je známé jen z pozdějších citací, stejně Hellénika. Theopompovy práce se nedochovaly. — Pozn. redakce.

32/ Frýgie: hist. území na záp. Malé Asie. Frygové (Frýgové): starověký indoevropský kmen, jeden z tzv. ,,mořských národů“. Midas: mytický fryžský král, kterému Apollon nechal narůst oslí uši. — Pozn. redakce.

33/ Seilenos, Silenos: mytický moudrý stařec, kterého podle jedné báje Midas opil a pak se od něho dozvěděl hluboká tajemství. Nemá nic společného se sileny, mytickými bytostmi podobnými satyrům, z nichž nejstarší se také jmenoval Silenos, Seilenos. — Pozn. redakce.

34/ Hyperborejci, také Hyperboreové: podle řecké mytologie pův. bohové, později také blažený národ, sídlící kdesi na severu. Viz níže v textu. — Pozn. redakce. Není to tady dvakrát?

35/ Je myšlen Diodorus (Diodoros) z Agyria na Sicílii (1. stol. př. Kr.): řecký historik. Napsal 40 knih světových dějin od počátků lidstva do Caesarova dobytí Británie, dochovalo se jen prvních pět, z ostatních fragmenty. — Pozn. redakce.

36/ Tj. Lýkie: hist. území, jihozáp. Malé Asie, obydlené Lýky, již vymřelým či asimilovaným, pravděpodobně indoevropským národem. — Pozn. redakce

37/ Tyto názory se ovšem v novější době značně změnily, a také nález domněle fosilní lebky v Calaveras je vědecky vyvrácen. Přesto však doba 11 500 roků, udávaná pro atlantskou katastrofu, neodporuje stáří lidské éry, jak se ji snaží vymezit dnešní stav geologického antropozoika. — Pozn. překladatele.

38/ Jules Oppert (1825 — 1905): francouzský orientalista, prof. Sorbonny. Rozluštil asyrsko-babylonské klínové písmo, zabýval se i sanskrtem. — Pozn. redakce.