Vydalo

nakladatelství JONATHAN LIVINGSTON, s. r. o.,

Praha 2018.

Copyright @ Jaroslav Irovský, 2018

Cover @ Daniela Antalovská, 2018

Sazba ORM.

Cover photo © Maksym Chornii/123RF, 2018

ISBN epub 978-80-7551-097-6

ISBN mobi 978-80-7551-098-3

ISBN pdf 978-80-7551-099-0

1.

Otevřel jsem oči do rána, které se od těch předchozích skoro v ničem nelišilo.

Tenká deka se proplétala s mýma nohama a lehce do nich kousala, zatímco hlava bolela vinou kocoviny po další propité noci. Budík opět nezazvonil. Coby dlouhodobě nezaměstnaný jsem nemusel nikam vstávat ani dnes, a tak nebyl důvod jej nařizovat. Zamlaskal jsem, otočil se na pravý bok, nahmatal svůj starý mobilní telefon a podíval se na displej. Půl osmé ráno. Za oknem prolétlo hejno švitořících vrabců a dole pod ním – na betonovém plácku plném mělkých kaluží, odkazujících na noční déšť – brečelo malé děcko kvůli odřenému kolenu.

Otočil jsem se zpátky na záda a chvíli pozoroval bílý strop, ozařovaný prvními ranními slunečními paprsky, prokukujícími skrz zatažené šedé žaluzie. Pak jsem se posadil. Rozhlédl jsem se po svém pokoji. Všude byl příšerný nepořádek; stejně jako včera, předevčírem, před týdnem i před měsícem, takže jsem tuto skutečnost přešel s flegmatickým výrazem ve tváři. Na koberci ležela kupa špinavého oblečení, reklamní letáky, prázdná plata od prášků, pytle s věcmi na vyhození, se kterými jsem byl líný sjet výtahem šest pater a vyhodit je před domem do kontejneru. Na posteli se válelo špinavé nádobí, prázdné plastové kelímky od jogurtu, příbory, staré oražené jízdenky na MHD a rozečtený román „Hlad“ od Knuta Hamsuna.

Pohlédl jsem směrem ke dveřím, vedle kterých stála malá dubová knihovnička o dvou policích. Horní ukrývala deset knížek od Foglara. Šest od Bukowského. Tři od Johna Fanteho. Dále všudypřítomný prach pokrýval dva Céliny, tři Hemingwaye a pár dalších sbírek a románů od mých oblíbených autorů. Spodní police byla zahlcena rodinkou prázdných láhví od piva (většina z nich padla za oběť včera večer), desítkami (polo)prázdných plat s prášky proti bolesti, nespavosti nebo na hlavu, alby se starými fotkami z dětství, třemi výtisky březnového olomouckého kulturního revue, obsahujícími článek o mé osobě coby autorovi několika vydaných knih, a neotevřeným lubrikačním gelem.

V ten okamžik se mi vybavila památná věta bývalé přítelkyně, kterou pronesla, když poprvé vešla do mého pokoje (tehdy jsem si kvůli ní samozřejmě musel uklidit): „Jardo, kdybys měl na bankovním účtu tolik prachů, kolik máš prachu na policích, byl bys milionář!“

Pak si jednoho dne takového chlapa našla. Měl dvoupatrový dům. Garáž pro dvě auta. Navíc i uklízečku (takže po prachu ani památky). Obrazně tak zabil dvě mouchy jednou ranou. Já ty své reálné ničil Biolitem.

Oblékl jsem si trenýrky (do postele jsem pokaždé uléhal nahý a následné ráno ze sebe dlouhé minuty oprašoval drobky od jídla, kterými jsem byl po neustálém nočním převracení se v posteli obalený; nikdy jsem nejedl jinde než v posteli, což byl jeden z mých mnoha zlozvyků), ještě jednou dlouze zívl a vyšel ze dveří pokoje. Než jsem je za sebou stačil zavřít, zvládl to za mě udělat průvan. Dost jsem větrával, hlavně kvůli smradu linoucímu se z odpadkového koše v kuchyni. Prásknutí dveřmi se spolu s křikem děcka, které stále oplakávalo své odřené koleno, rozneslo po celém sídlišti.

Otevřel jsem dveře na záchod, rozsvítil, sundal trenýrky a sedl si. Vlastně se mi ani srát nechtělo, ale byl to další z mých ranních rituálů – sedět na míse a pročítat si akční letáky. Zaujalo mě máslo v akci za 36,90, stejně jako následný fakt, že platnost letáku skončila před více než čtyřmi měsíci. Lehce jsem si aspoň uprdl, aby návštěva toalety nebyla úplně zbytečná, preventivně si utřel zadek, spláchl, ve vedlejší koupelně si umyl ruce a následně s ústy pod kohoutkem do sebe srkal vlažnou vodu.

Pak jsem se podíval do zrcadla; oči zarudlé ze spousty probdělých nocí, kdy mi při insomnii ničící mou mysl po několik posledních let dělaly společnost především vychlazené půllitry s pivem; krátké vlasy zplihlé, rozšiřující se kouty čím dál viditelnější; vousy rostoucí pouze pod nosem a na bradě, zatímco několik náhodných míst na tvářích „zkrášleno“ jen směšně vypadajícím řídkým chmýřím. Ruce poměrně svalnaté (jediné pozitivum na mém chatrném těle), k chlupům na prsou přilepená žvýkačka, která mi za spánku vypadla z koutku úst. Už potřetí v tomto měsíci.

Možná právě dnes je ten den, kdy bych měl se sebou začít něco dělat, napadlo mě snad už po tisící. Co si třeba konečně uklidit v pokoji? Nebo se začít chovat přiměřeně ke svému věku dvaatřicátníka? Co zkusit po půl roce opět trochu sportovat? Nebo naopak přestat pít? Nemusel bych teď řešit další bolehlav. A není to jen pouhý oxymóron, začít něco dělat tím způsobem, že s něčím přestanu? Možná. Přesto bych opravdu s něčím nezdravým přestat měl. Třeba se žvýkáním v posteli. Vždy je potřeba odrazit se od těch nejjednodušších věcí.

Olomoucký deník: Jaroslav Irovský, místní pseudospisovatel a básník, v noci zvolil netradiční způsob sebevraždy, když se dobrovolně nechal udusit žvýkačkou.

Vyčistil jsem si zuby, vypláchl si ústa a vyšel z koupelny. Vydal jsem se doleva krátkou chodbičkou ve tvaru písmene L vedoucí do kuchyně.

Dostal jsem velkou chuť na kafe. Jenže kafe jsem neměl. Především z toho důvodu, že jsem kafe ani nepil. Podobně jsem to měl poslední dobou i s chutěmi na sex (častější než na kávu; jejich zahnání však bývalo o něco složitější), na práci (než jsem si opravdu nějakou stálou našel), na dobré jídlo (než mě přešly po otevření lednice). Právě to jsem teď udělal. Pohled do jejích útrob byl žalostný. Pár koleček salámu, vedle toho nakousnutá zelená paprika (salám už chytal podobný odstín), dva nenačaté bílé jogurty, půlka mléka a plato od vajec. Samozřejmě prázdné. Rozmýšlel jsem se, jestli sáhnu po prvním nebo druhém jogurtu (oba byly naprosto totožné, ale mám rád, když můžu mít v čemkoliv na vybranou), a nakonec jsem rukou zamířil do přihrádky u dveří pro rozpitý lahváč. Zavřel jsem lednici a ze skříňky nad kuchyňským dřezem vytáhl rýžové oplatky, položené na prosklené polici.

Pokud to u mě v pokoji vypadalo jako po výbuchu, samotná kuchyň na tom nebyla o moc lépe; spousta neumytého nádobí, a to jak v dřezu, tak i na lince, špinavé hrnce na každém ze čtyř plynových hořáků, naproti trouby – na malém jídelním stole – pár brambor, které se po jeho ploše rozkutálely z roztrženého mikrotenového pytlíku, nahnilá petržel, tři prázdné láhve od vína a nad tím vším létající malé mušky a moli.

Otevřel jsem okno a vyhlédl z něj do rušné ulice obklopené spoustou dalších paneláků, uprostřed níž vedla dvouproudá silnice mířící do centra města, kousl do oplatku a zapil odzátkovaným pivem, abych další dávkou alkoholu vyrovnal hladinku, dostal se do mírného stavu otupění a marně tak zahnal nepříjemný bolehlav. Vtom se na chodbě otevřely dveře druhého pokoje, který obývala moje spolubydlící Klára a který sousedil s tím mým.

Často jsem po nocích vzpomínal na dobu, kdy jsem se po šestadvaceti letech strávených na rodném Zlínsku přestěhoval do Olomouce. Trpěl jsem tehdy dlouhotrvajícími těžkými existenciálními depresemi a potřeboval někde začít od začátku a s čistým štítem, najít nový impulz do života, novou práci, nové aktivity, antidepresivní místa, kde bych relaxoval a kde bych našel cokoliv, co by mne zbavilo tíživých černých myšlenek, které mou hlavu požíraly zaživa.

Začínal jsem v té době zkoušet psát, posilněn alkoholem a ovlivněn mými oblíbenými autory jako Bukowski nebo Fante, a i když výsledky nebyly valné kvality, spolu s novým prostředím na mě tyto inspirace účinkovaly pozitivně. Přestože mi už v první rok pobytu v Olomouci vyšla kniha (a v následujících letech další čtyři), postupem času jsem se propadl (hlavně vlastní vinou) do podobných problémů, v jakých jsem se topil po celé ty dlouhé roky prožité v domovině.

Po přestěhování se do Olomouce se mi úplnou náhodou podařilo objevit slušně vypadající zařízenou dva plus jedničku s dost levným měsíčním nájmem za pokoj, patřící jednomu vojákovi, který si ji pořídil za peníze vydělané za účast na misi v Kosovu. Od té doby jsem mu dělal jakéhosi „správce bytu“ a vzhledem k jeho neustálé zaneprázdněnosti jsem řešení ohledně zaplnění druhého pokoje míval na starosti místo něj. Za těch šest let se v něm vystřídalo víc než patnáct různých spolubydlících. Jen jeden z nich vydržel bydlení se mnou skoro rok, ostatní raději utekli už po pár měsících. Zřejmě razili heslo: „Kdo uteče, ten vyhraje.“ Mohl snad za to můj smysl pro nepořádek? Nebo „kouzlo“ mé šílené osobnosti? Nebo jsem za to vůbec nemohl? Nikdy jsem se po tom nepídil. Stejně jsem býval většinou zavřený ve svém pokoji bez ohledu na to, kdo právě obýval pokoj druhý. Podstatné bylo jen mít ho obsazený kvůli placení nájmu, který jsem spolu se svou částí každý měsíc posílal majiteli bytu na účet. (… a který jsem hned po nastěhování se do bytu navýšil, abych sám mohl platit míň. Bylo to nefér vůči všem obyvatelům druhého pokoje, ale jelikož oni ani samotný majitel bytu nic netušili, nemusel se tím nikdo trápit. Naopak; já tak i ve finančních krizích měl na to, zaplatit svou část.)

Nyní tedy byla mou spolubydlící Klára, dvacetiletá studentka filozofické fakulty na místní univerzitě. Když přišla za mnou do kuchyně, netvářila se příliš laskavě, nadšeně ani přívětivě, ale jelikož jsem na tom byl stejně, nevěnoval jsem tomu nějakou větší pozornost.

V hlavě se mi vybavil den, kdy se přistěhovala:

„Tak ty jsi prý spisovatel!“ zavýská nadšeně. „To je úžasné, mám ráda oduševnělé a umělecky nadané lidi. Můžeme si někdy udělat čajový dýchánek a povídat si o knihách. Koho máš nejradši?“

„Bukowski, Fante, Hamsun, Orwell,“ odpovím suše.

„A dál? Co nějaké klasiky?“ pokusí se vyvinout snahu o pokračování v tématu rozhovoru.

„Bukowski, Fante, Hamsun, Orwell,“ zopakuji a loknu si piva.

„A co... hmmm... Čapek? Nesbø? Jonasson? Hrabal?“

„Bukowski, Fante, Hamsun, Orwell.“

Už z tohoto dialogu si odvodila, že nejen můj výběr autorů je dost omezený, ale že jsem dost omezený i já sám. Teď přede mnou stála pouze v černošedých proužkovaných kalhotkách a bílém tílku bez podprsenky, přes které se jí poulila malá, špičatá prsa s vystouplými bradavkami.

Párkrát jsem to na ni v opilosti zkoušel, přestože nebyla můj typ a navíc byla fanynkou vegetariánství (což však v ničem nehrálo žádnou roli), ale mé pokusy nedosahovaly valného úspěchu, ostatně stejně jako u většiny žen. Jako opilec jsem se choval a vypadal odpudivě a nejinak tomu bylo i za střízliva.

„Potřebovala bych s tebou o něčem mluvit,“ prohlásila lehce naléhavým, afektovaným tónem. Aby této větě přidala na vážnosti, zhluboka se nadechla. Bradavky jí málem protrhly tílko a mě to lehce vzrušilo. Zasekl jsem se na nich pohledem; doufaje, že si toho nevšimne, stejně jako sliny, která se najednou objevila v pravém koutku mých úst a pomalu stékala směrem k neoholené bradě.

„Prosím tě, přestaň tak blbě čumět a slintat a poslouchej mě,“ přerušila tok mých myšlenek, které se točily kolem dalšího pokusu o to, zkusit ji svést.

„Povídej, jsem jedno ucho,“ zachraptěl jsem.

„Už to dál nezvládnu, nejde to,“ zašeptala. Že by nakonec už ani ona nezvládala tlumit občasné myšlenky spojené se sváděním svého spolubydlícího, přestože se tomu až doposud snažila úspěšně bránit!? Pokud je tomu opravdu tak, pevně ji teď chytím za ty její kudrnaté, černé vlasy, přimáčknu k lednici, strhnu z ní tílko a dám jí takový francouzák, že i mouchy na to koukající zezelenají závistí, aby v tom salám v lednici nezůstal sám.

„Pokračuj,“ popohnal jsem ji a hlasitě polkl.

„Nezvládnu už bydlet v tomhle příšerném bordelu!“ vypadlo z ní v zoufalém polonářku, zatímco mouchy se nahlas rozesmály ve vysokém Cé, plácajíce předníma nohama do svého oběda v podobě slupky od banánu ležící v prázdné plastové misce.

„Bordelu? A kde, prosím tě?“ snažil jsem se zlehčit situaci a na posilněnou si raději pořádně lokl piva.

„Kde? Ty se ptáš kde???“ zvýšila hlas. „Podívej se po kuchyni! Tady je bordel. Tady je bordel. Tady! Tady! Tady! A dokonce i tady!“ ukazovala prstem snad na všechna místa v kuchyni, dokonce i na žvýkačku na mých prsou.

„Hele, Kláro, přeháníš. Počkej, počkej chvíli,“ mávl jsem rukou, položil lahváč na okenní parapet a přistoupil ke kuchyňské lince. „Podívej, tohle dám sem. Pak tohle sem. A ještě tohle tady... no... a pak ještě tohle sem, tááák, a ještě tuhle pánvičku tady a tohle sem. No, vidíš? A teď mi řekni, jestli to hned není lepší,“ pochlubil jsem se s úsměvem.

„Co konkrétně má být lepší? Že jsi z osmi menších špinavých hromad udělal jednu velkou?“ Sakra. Tak ani třináctý spolubydlící v řadě mi tento způsob úklidu nezbaštil. Přitom ve svém pokoji jsem ho úspěšně praktikoval už dlouhá léta.

„Tak já se na to odpoledne vrhnu. Mám dnes volno.“

„TY MÁŠ VOLNO POŘÁD!“ zakřičela, až mě to na okamžik vyděsilo.

„Zrovna zítra jdu do práce,“ nenechal jsem se rozhodit.

„Myslíš to ranní roznášení blbých tří set akčních letáků do Kauflandu jedenkrát v týdnu?“

„Tří set sedmdesáti,“ opravil jsem ji.

„Měl by sis konečně přestat hrát na spisovatele na volné noze a radši si najít něco pořádného, co tě uživí.“ Tón jejího hlasu zněl posměšně.

„Bože… mluvíš jak moje babička.“

Protočila oči v sloup. Jasně; jistým způsobem jsem opravdu patřil mezi ztracené existence a jen díky spojení pobírání sociálních dávek, prodeje svých vydaných knih, občasným brigádám, penězům zaslaným právě od babičky coby „dárkům“ k narozeninám a svátku a díky placení nízkého nájmu jsem ve svých dvaatřiceti ještě stále nemusel řešit žití pod mostem, ale znal jsem i lidi, co na tom byli podstatně hůř než já. Někteří z nich už dokonce byli i mrtví. I když na druhou stranu... i to bylo v určitých případech lepší než moci dýchat.

„A o tom, co za nový život vzniká v lednici, se radši ani nechci zmiňovat,“ pokračovala. „Většina mých potravin načichla tím tvým znovu oživeným salámem!“

To mě urazilo. „Hele, Kláro, na mě nadávej, jak chceš, ale můj salám si do pusy neber.“

Rozesmála se. „Nemám odvahu si tvůj odporný salám brát do pusy ani ve smyslu mluvit o něm, natož abych ho skutečně snědla. Neudělala bych to, ani kdybych nebyla vegetariánka. Leda tak při myšlenkách na sebevraždu!“

„… a jelikož já je občas mívám, zůstává i z tohoto důvodu salám tam, kde je,“ vzal jsem si konečné slovo. Klára chvíli mlčela. Dívala se na mě. Trochu mě to znervóznilo. Pak mě chytila za ruku a táhla z kuchyně. Zastavili jsme se na začátku chodby u tašek na tříděný odpad.

„Igelitový sáček v tašce na papír. Petka v tašce na sklo. Dva prázdné lahváče v tašce na igelit. Přijde ti to normální?“

Poškrábal jsem se dlouze na hlavě. „Určitě ne,“ odpověděl jsem. „Za ty lahváče dostanu šest korun, vůbec nevím, proč jsem je strkal do tašky na tříděný odpad.“

„Ááááááá!!!“

„Kláro, moc to řešíš.“

„Opravdu? Tak se zhluboka nadechni nad odpadkovým košem. Mně z toho málem slezly nehty!“ Podíval jsem se jí na prsty. Na nehtech měla sloupaný bílý lak. Nevypadalo to hezky. Kdyby jí nehty opravdu slezly, nic zvláštního by se nestalo.

„To je prevence proti vloupání. Nikomu, komu takhle smrdí chodba, se zloděj nepokusí vkrást se do bytu.“

„Ty si vždycky najdeš nějaký argument, co?“

„Kdyby bylo hledání opravdové lásky nebo klíčů od baráku stejně snadné jako hledání argumentů, život by byl daleko jednodušší,“ pousmál jsem se zasněně.

„Fajn, když ti nevadí, že máš v koši i červy...“

„Červy?“ Zdálo se mi, že Klára ten lehký nepořádek až moc zveličuje. Vtom naším zorným polem poklidně prolétla rodinka tří much. Svině jedny, dal bych krk za to, že mi to udělaly naschvál.

„Červy,“ zopakovala. „Jsou támhle v pravém rohu, copak je nevidíš?“

Podíval jsem se tím směrem. „Ale prosím tě... Vždyť to je jen zbytek Basmati rýže vařené s kurkumou. To se pak někomu při pohledu z dálky může zdát, že je to červ.“

„Tak to pak jo,“ pokynula lehce hlavou Klára. „Tak pak tu asi máme radioaktivní prostředí, protože nejmíň tři zrnka rýže se plazí na dně plechovky od fazolí.“ Tady už mi veškeré argumenty došly; asi i proto, že další „zrnko rýže“ se plazilo po stropě přímo nad Klářinou hlavou (o čemž jsem raději pomlčel). Navíc jsem dosud ani nenašel pravou lásku. A klíče od bytu byly zapadnuty kdoví kde.

„Ehm… no…“

„Pokud ti nestačí ani tohle, pokračujeme,“ opět mě chytila za ruku. Bez ohledu na danou situaci se mi opět postavil. Zakryl jsem si ho pravou rukou, zatímco zápěstí levé bylo nadále v Klářině pevném sevření. „Tak... podívej. Botník. Na něm dvě nektarinky. Tři knížky. Nefunkční sluchátka. A tady vrchol toho všeho; děravá ponožka!“

Abych Kláru uklidnil, hmátl jsem po ponožce a nasoukal si ji na pravou nohu. Z díry vykoukl palec, jehož neostříhaný nehet zvětšoval délku chodidla minimálně o půl čísla. Klára však i nadále vypadala nespokojeně. Nakonec si hlasitě povzdechla.

„Ach jo... prostě... všude se něco válí. Na pračce se válí mikina a prázdný hrnek. Na záchodě se válí měsíce staré letáky. Ty se věčně válíš v posteli. Já to přece nebudu pořád uklízet, když to není moje! Dělala jsem to první měsíc, ale už na to nemám sílu. A podívej; tady na zemi vedle bot je ležící pětikoruna. K tomu všemu mi neřekneš nic?“

„No... snad jen, že... že včera tam těch korun bylo sedm.“

Vzdala to. Poznal jsem to z výrazu jejího obličeje. Zhluboka se nadechla, aby opět spustila, ale její hlas se zasekl uprostřed hrdla, aby ho vzápětí těžce spolkla. Má potřeba všechno zlehčovat už přesáhla hranici snesitelnosti.

„Budu se stěhovat. Už jsem si vyhlédla pokoj v jiném bytě. Měsíční nájem je sice o tisícovku vyšší, ale byt je blíž centru a vypadá útulně a čistě. A holka, co hledá někoho na obsazení pokoje, má i krásného zakrslého králíčka jménem Bumblebee.“

„Pan Blbý? To je příšerné jméno pro králíka,“ odpověděl jsem.

„Zase ty tvoje vtípky. Ale já mám zvířátka moc ráda.“ Jasně, máš ráda zvířátka. A i přesto ti vadí bydlet s člověkem, který v sobě skrývá kombinaci prasete, osla a vola, pomyslel jsem si.

„Já vím. Můžeš se s nimi dělit o oběd. O mrkev a tak.“ O své lásce ke zvířatům, především těm grilovaným, pečeným nebo dušeným, jsem se radši nezmínil, abych zbytečně nepřilil olej do ohně.

„Promiň. Prostě... necítím se tu dobře. Když odejdu, bude to lepší pro nás oba.“ („Bude to lepší pro nás oba“ – nejpoužívanější fráze při rozchodech.)

„Tak dobře. Nebudu ti bránit. Do kdy tu budeš?“ přijal jsem nakonec její rozhodnutí s nadhledem.

„Do konce tohoto měsíce,“ odpověděla.

„COŽE??? ALE VŽDYŤ MĚSÍC KONČÍ ZA DVA DNY!!!“

„Já vím, ale nebudu dál čekat, už jsem s tou holkou předběžně domluvená.“

„Sakra,“ poškrábal jsem se znovu nervózně na hlavě a vymetl tak z vlasů pár drobků od piškotů. „To přece nemůžu zvládnout...“

„Ale jo, Jardo, neboj se. Spousta mladých lidí teď hledá nějaké levné bydlení. Do dvou dnů určitě někoho najít zvládneš!“ povzbudila mě s neupřímným pousmáním se, otočila se na patě a zamířila ke dveřím svého pokoje.

Hmmm... že teď spousta mladých lidí hledá nějaké levné bydlení, je sice hezké, jenže já se nebavil o zvládnutí najít si do dvou dnů nového spolubydlícího, ale o úklidu veškerého vyjmenovaného nepořádku.

Klára se chytla kliky, ale nespustila ji dolů. Mlčky civěla na ni, na dveře… nebo prostě jen někam k podlaze. Nehýbala se. Nakonec se ještě lehce pootočila mým směrem.

„Jo a, Jardo...“ zašeptala. Podívala se mi do očí a já ten pohled opětoval. Najednou mi přišlo, že se mnou soucítí. Já s ní soucítil stoprocentně, stejně jako s každým, kdo se rozhodl trávit se mnou víc než pár hodin (nedejbože dnů, měsíců, let) v kuse. Nemrkala. Prostě se najednou zasekla pohledem na mé tváři. Ty oči... ty oči jako by říkaly: „Jardo, proč jen jsi takové prase. Proč jen musíš být tak komplikovaný!? Být jen trochu jiný, normálnější, pořádnější, mohli jsme si spolu užívat krásný, dlouhý a vášnivý opakovaný sex bez ohledu na to, že mám přítele.“ Řekni to. Řekni to! A já budu klidnější a při tvém odchodu budu brečet, mávat ti posmrkaným kapesníkem a foukat si přitom na puchýře na prstech spálených při vytahování plechu s upečeným rozlučkovým mrkvovým koláčem.

„Ano?“ vzdychl jsem.

„Odstřihni si konečně z prsou tu odpornou žvýkačku.“ Pak zmizela za dveřmi pokoje.

2.

Celý zbytek dne jsem proležel v posteli. Hlavou se mi honily myšlenky na celou tu scénu s Klárou. Většina mých přátel, kamarádů, bývalých spolužáků ze základní či střední školy – ve stejném nebo podobném věku jako já – už byla ženatá, měli snoubenky, případně alespoň přítelkyně, stálou slušnou práci, vlastní byt, dům, auto, děti...

Občas jsem od některých z nich slýchával, že by se mnou měnili. Že jsem zbaven všech těch starostí, které oni musí denně zažívat a řešit. Věděl jsem, že tomu tak není a že je jejich přání být na mém místě pouze chvilkové. Že by neměnili nikdy. Přesto mě to občas naivně utvrdilo v přesvědčení, že můj život není až tak prázdný, jak by se mohl zdát. Nebo jsem si to alespoň trapně nalhával.

Nikdy jsem nechtěl být jako někdo jiný, nikomu jsem nic nezáviděl. Děti jsem mít nechtěl. Přítelkyni jsem neměl. Na chápání mé povahy a s ní pevně spojených depresivních stavů, které se mě od dětství drží jako klíště a v pětadvaceti letech mě nakonec dostaly do blázince, nedisponovala žádná z nich dlouhodobou trpělivostí, přestože mě o ní v počátcích každého vztahu přesvědčovaly.

Tak nějak jsem si zvykl na všeobecný klid, jehož podoba se odrážela právě v mé nepořádnosti a jisté nezodpovědnosti. Věděl jsem o tom, a přesto se nesnažil to (či sebe) změnit, což bylo na celé té situaci to nejhorší. Nakonec jsem s tímto uvědoměním usnul, aniž bych se před zavřením očí rozhodl s tím vším začít konečně něco dělat.

3.

Probudilo mě krátké zazvonění zvonku u dveří a já věděl, že před dům dorazil rozvozce letáků. Bylo pár minut před půl šestou ráno. Promnul jsem si oči a se zívnutím natáhl ruce co nejvýš ve snaze dotknout se přitom špičkami prstů bílého stropu. Opět k tomu chyběl jen necelý metr a půl. Vstal jsem a navlékl na sebe tepláky. Zůstal jsem bosky. Nebe bylo potažené plátnem o tmavé modři, značícím, že déšť z předchozí noci byl výjimkou. Končil srpen a teplý vzduch stále velel nechávat okenice dokořán i přes noc.

Opustil jsem pokoj, v kuchyni vytáhl pytel na odpadky z plastového koše, rozehnal dlaní pár mušek, které jsem probral ze snění, a vyšel dveřmi bytu na chodbu. Zavolal jsem si výtah a čekal. Studená podlaha mě chladila do plochých chodidel a ticho krmilo mé uši.

Výtah stoupal do šestého patra příšerně dlouho, ale nakonec jsem se dočkal a následně vlezl dovnitř. Venku – vedle vchodových dveří – na mě pod poštovními schránkami čekalo osm velkých svázaných balíků. Vyhodil jsem odpadkový pytel do kontejneru, pak se vrátil zpátky ke dveřím, popadl první dva balíky a vydal se s nimi k výtahu. O pár minut později už byla kompletní várka nashromážděna u mojí postele na jediném relativně volném místě na koberci.

Součástí příjemky byly nejen čtyři velké balíky s letáky do Kauflandu, ale i další čtyři menší s letáčky lákajícími k „výhodným“ půjčkám. Jen naivní blázen nebo někdo ve složité finanční situaci by této nabídce mohl podlehnout, přestože minimálně sedm takových prošlo kolem mne po chodníku ve chvíli, kdy jsem s dalšími dvěma balíky vcházel do domu.

Následně jsem každý z menších letáků vložil do většího, který jsem si – opět ze zvyku – předtím pročetl na toaletě. Broskve se držely na ceně kolem dvacky za kilo a ve spojení s Pivním týdnem lákajícím na 30% slevy vybraných piv jsem velmi vážně uvažoval o návštěvě místní prodejny.

O dvě hodiny později – tedy kolem desáté dopolední – jsem s batohem a dvěma obřími igelitovými taškami vyrazil na svou každotýdenní túru po sídlišti. V zubech jsem držel mapku okolí i s vypsanými čísly všech domů, jejichž poštovní schránky už netrpělivě čekaly na to, až jejich chřtány nakrmím další várkou recyklovaného papíru.

Slunce ještě tolik nepeklo (měl být poslední tropický den, a proto jsem raději vyrazil co nejdřív), ale svými paprsky nepříjemně bodalo do unavených očí. Prošel jsem Werichovu tam i nazpět a přes ulici U Kapličky se po cestě vedoucí kolem fotbalového hřiště napojil na Střední novosadskou. Letáků ubývalo, první taška a půlka druhé už byly prázdné, zatímco batoh mi svou váhou stále lámal záda vejpůl.

Občas se v těchto místech objevil nějaký ten bezdomovec, který na okraj Olomouce zabloudil při každodenních toulkách, kdy člověk jako on nemá na práci nic jiného než se pokusit zabít čas tím, že si krom bídné životní situace a chlastem zničených vnitřností přidá trochu bolesti i do kloubů svých nohou. Jednoho takového jsem právě potkal. Vybíral odpadkový koš na autobusové zastávce a výsledek svého hledání si následně vložil mezi rty. Byla to napůl vykouřená cigareta. Vyloudil mírný úsměv a začal po kapsách hledat zapalovač nebo sirky. Hledání zjevně dopadlo neúspěšně, protože když jsem ho míjel, mávl na mě.

„Hej! Haló, kluku, prosím tě! Nemáš zapalovač?“ zachraptěl. Jeho béžová košile příšerně smrděla (ještě víc než ráno vyhozený obsah mého odpadkového koše) a špinavé kalhoty při každém kroku lehce sklouzávaly ke kolenům. Nebyl to hezký pohled.

„Nemám, nekouřím,“ snažil jsem se ho odbýt.

„A co aspoň deset korun? Nemáš?“ prohodil ještě, zatímco už jsem byl pár metrů za ním.

„Moment,“ upozornil jsem ho, položil tašky s letáky na zem a sáhl do kapes. V pravé jsem nahmatal pár mincí, a když jsem vytáhl jednu z nich, slunce se zalesklo na její mědí pokovené kůži. „Podívejte, mám!“ zvolal jsem.

„Fakt? Tak to mám radost!“ usmál se bezdomovec a poté nakročil mým směrem. Kalhoty mu tak opět sklouzly o pár centimetrů níž.

„Že jo, já taky! Vůbec jsem netušil, že mám v kapse tolik drobných,“ dodal jsem a strčil si desetikorunu zpátky do kapsy. „Nashle!“

Následně jsem zaplul do dalšího baráku, do jehož šesti schránek bylo potřeba zasunout letáky. Nevhazujte letáky!... Prosím, jen dopisy!... Jen letáky od Rossmanna!... Pročítal jsem jména každého z těch, jemuž jsem do schránky leták vhodil. Lukeš, Bláhová, Jandák, Zemánek, Jírovský (zřejmě nějaký vzdálený příbuzný). Ale podívejme, Ammár Barkat. Pod jménem se skvělo červené a tučné: ZADNE LETAKY! Vytáhl jsem jeden z tašky, rozložil na stěně s popraskanou omítkou vedle schránek a propiskou, kterou jsem našel v zadní kapse u kalhot, zvýraznil zakroužkováním vepřovou kýtu v akci, vyobrazenou na úvodní straně. Pak jsem leták složil a vhodil do schránky.

Nezlob se, Abdule, či jak se to jmenuješ, ale v dnešní posrané době, kdy je Evropa několikrát do měsíce zasahována teroristickými útoky páchanými muslimy a africko-asijskými migranty, kterými levicoví neomarxisté za svolení vlastizrádných evropských vysokých činitelů každodenně ve velkém zaplavují celý náš kontinent, musím proti takovým věcem coby slušný křesťan a Evropan vyjádřit svůj bojovný názor jakýmkoliv možným způsobem. Vím, že ty jsi jistě nevinný, ale to byly oběti tvých „bratrů“ taky.

Následně jsem zmuchlal prázdnou igelitovou tašku a vyšel ze dveří domu. Čekalo mne vyprázdnění batohu v posledních několika desítkách domů. Bezdomovec byl ten tam.

Když jsem se vrátil do bytu, Klára si zrovna vařila jáhly s kořenovou zeleninou a kurkumou. Jídlo vonělo hezky. Nebránil bych se pozvání na malou porci, už delší dobu žaludek nezažil pocit plnosti po ničem jiném než pečivu, rozmraženém kuřecím mase podivné barvy a vůně, těstovinách a chlastu, kvůli čemuž trpěl častými záněty, a já si tak alespoň občas mohl s hlavním hrdinou Hamsunova románu pomyslně podat ruku.

Zul jsem si boty, batoh položil na botník vedle dvou nektarinek a pomalu se šoural do kuchyně. Zvídavě jsem otevřel lednici, přestože jsem přesně věděl, že v ní nenajdu nic jiného než co včera. (Jen salám ráno konečně skončil v popelnici.)

„Krásně to voní,“ pousmál jsem se přátelsky, když se dvířka lednice opět zavřela a mně se tak v zorném poli objevila Klára v tom samém bílém tílku (a opět bez podprsenky) a černých legínách obepínajících její slušně vypadající zadek.

„Díky,“ odpověděla nepřítomně a olízla vařečku, se kterou do té doby míchala ve vodě měknoucí jáhlovo-zeleninovou směs.

„Nerozmyslela sis to stěhování?“

„Měla bych?“ Opět se na mě ani nepodívala.

„No... před odchodem z bytu jsem se stavil v kuchyni, takže sis možná všimla, že jsem tu hromadu s bordelem zredukoval na polovinu, vyhodil jsem smetí z koše a lednice a sebral ze země u botníku tu pětikorunu.“

Pomalu otočila hlavu mým směrem. „A to mě má jako přesvědčit, abych tu zůstala, jo?“ Vrátila se pohledem zpátky k rendlíku, chvíli v něm míchala a následně se hlasitě rozesmála.

„No... myslel jsem, že... že to na tebe může zapůsobit.“

Tentokrát se otočila celá. Vařečku držela pevně v pravé dlani, jako by mi s ní chtěla nařezat na zadek, čemuž bych se za prvé nedivil a za druhé ani nebránil.

„Tak fajn. Chceš, abych tu zůstala?“

„Jo, chci.“

„Dobře. Zůstanu, když mi ukážeš, jak vypadá tvůj pokoj. Za celou tu dobu, co tu spolu bydlíme, jsem ho ještě neviděla. Chci ho vidět aspoň dnes. A pokud bude vzorně uklizený, pochopím, že to s tou změnou myslíš vážně, a jakmile dojím, napíšu té holce, že jsem si to rozmyslela a zůstávám bydlet tady. Tak co ty na to?“ pousmála se. Samozřejmě to bylo pousmání vítězné. Věděla, jak na mě, stejně jako to věděli všichni ostatní. Zamést s někým, jako jsem já, bylo daleko jednodušší než zamést podlahu, i když obrazně ji se mnou alespoň vytřít také nedávalo žádnou větší práci.