Děkuji městu Bělá nad Radbuzou

za financování knihy, zastupitelstvu města za podporu a důvěru.

Poděkování patří

manželce zesnulého autora

Květě Taubenhanslové

za poskytnuté materiály a souhlas k vydání,

Haně Hoffmannové a všem ostatním,

kteří se podíleli na přípravě knihy.

Starosta města Bělá nad Radbuzou

Ing. Libor Picka

DĚTSTVÍ

Prakluk

Jediný zachovaný pračlověk je kluk. To jsem si nevymyslel já, ale pan Karel Čapek. Sice již nežije, ale je slavný. Nikoliv proto, že se vyjádřil o klukovstvu jako o pračlověčenstvu, ale proto, že po sobě zanechal rozsáhlé literární dílo. Nebudu je zde vyjmenovávat, jednak proto, že nejsme ve škole a nemáme hodinu literatury, a také proto, že bych určitě něco zapomněl vyjmenovat, aby se klasik české literatury nerozzlobil. Sice již dávno nežije, ale mám pocit, že je tady a dívá se mi přes rameno, což se nemá dělat. Asi byl rovněž klukem, jinak by nevěděl, že správný kluk má přirozenou potřebu pořád něco vyrábět. Kapesní kudlou řezat, dlabat, vrtat, až z toho něco vznikne anebo, když se to nepovede, zahodí. Osvědčeným materiálem pro tuto činnost, aspoň pro začátek, je kus tlusté borovicové kůry. Když se to umí, což není napoprvé, je z ní docela pěkná lodička. Lepší, než vylisovaná z plastu a koupená v obchodě. Lepší proto, že si ji prakluk vyrobil sám a protože, je-li dobře udělaná, opatřená stožárkem s plachtou z kousku kapesníku, vítr ji pohání po rybníce sem tam. Není třeba mít strach, že se plastová lodička poháněná motorkem potopí. Venkovští kluci jsou oproti městským ve výhodě, protože ze stojanu pouličního osvětlení se kus borovicové kůry uloupnout nedá, protože tam není. Také není nablízku vhodný rybník, kde by bylo možné lodičku vyzkoušet. Ve výhodě jsou kluci, jejichž rodiče mají na venkově chalupu, i když tam nejsou obchody druhu Mladý technik nebo podobně. Což je rovněž výhoda, protože našeho kluka, kamaráda, říkejme mu Honzík, nic neláká ke koupi dejme tomu stavebnice. Stavebnice, v níž je všechno napůl hotové, připravené, jen to slepit, sešroubovat a hotovo. „Ten můj kluk je rozený technik, inu, je po mně!“ chlubí se pak tatínek přes plot chalupy před sousedem.

Také jsem měl tatínka. Docela jistě byl původně rovněž pračlověk, protože uměl krásně vyřezávat nejen z borové kůry nožem, lupenkovou pilkou i jinými dlabátky. Asi mne měl rád, protože jsme po večerech strávili spolu nejednu chvíli vyřezáváním z dýhy, z překližky. Kreslil mi předlohy a radil, jak vyřezané součástky po opracování sestavit dohromady. Tak vznikla miniaturní „chodská sence“ (chodská světnice). Měla veliký úspěch ve škole, páni, paní a slečny učitelé ji měli dlouho ve sborovně a často ji okukovali. Následkem toho jsem měl pak ve všech třídách z pracovního vyučování jedničku, neboť jsem byl pro ně jednou provždy klukem manuálně zdatným a dovedným, jak pravili. Když se to pořád opakovalo, nebyl jsem rád, protože se mi od té doby leccos nepovedlo a zahodil jsem to. Například létající model, který nelítal a rozbil se hned při prvním vypuštění. Ve volných chvílích, jichž bylo poskrovnu, tatínek se mnou sedával u stolu a učil mne vyřezávat z překližky nebo z tenkých prkének z bedniček od olomouckých syrečků. Naučil mne řezat tenkou lupenkovou pilkou tak, aby se tak často nelámala, což není jen tak a musí se to umět. Ve škole jsme před Vánocemi vyřezávali betlém, v krámu u Leitnerů prodávali za pár korun betlém natištěný na tuhém papíru, takže stačilo ho nalepit na překližku a jednotlivé figurky pak opatrně vyřezávat. Kluci se divili, jak to dělám, že se mi tenké pilky tak často nelámou, a tak jsem jim poradil, čemu mne tatínek naučil. Kluci se divili a byli rádi, takže jsme už nebyli tak hloupí prakluci, když pilky vydržely mnohem déle a ušetřilo se za nové. Tatínek mne učil nejen vyřezávat z prkének, ale často mi vyprávěl pohádky, když jsme večer sedávali potmě, aby se ušetřil petrolej. To se jen pootevřela dvířka u sporáku a oheň ve sporáku plápolavě rozehnal tmu. Protože se topilo klacíky, posbíranými v lese, a ne drahým uhlím, nepáchlo to dehtem z hořícího uhlí. Tatínek si vymýšlel další a další pohádky, hezčí než ty, co se přidávaly jako malý sešitek, když jsem koupil zubní pastu značky Thymolin. Tatínek kouřil. Hodně kouřil. Na popelníčku na stole vždy ležela hořící cigareta. Stalo se, že jsem mu ji při práci nevědomky otočil, takže si ji strčil oharkem do pusy. Ukázalo se, že mu kouření tímto způsobem nechutná, a dostal jsem pohlavek. Když se zapálenou cigaretou prošel chodbou kolem babiččiny světnice, pravila babička: „Józef, vy to tu všechno s tím vaším dudlíkem zasmradíte!“

Jedné neděle po obědě mne vybavil pětikorunou a poslal mne do trafiky na dolním konci vsi, ke Korfovům, a to zadním vchodem, neboť bylo zavřeno. Prý, abych zaklepal pěkně na dveře a nahlas pozdravil, až vkročím dovnitř. Chtěl deset Vlast. Tatínek měl rád maminku, takže bylo zjevné, že má na mysli deset cigaret značky Vlasta.

Ty kouřil jen v neděli, ve všední den mu stačily Zory. Cestou do trafiky vsí, v níž byla elektřina věcí neznámou, jsem vykonal malou zastávku u mostku nad potůčkem, skoro vyschlým. Viděl jsem, že je zapotřebí praménku vody postavit do cesty z kamenů a bláta hráz, aby se voda nahromadila a bylo jí víc. Tátovu pětikorunu jsem položil na betonový obrubník mostku a dal se do práce. Když jsem skončil, pětikoruna už tam nebyla. Zjistil jsem, že se na tomto světě krade. S bréčou jsem se vrátil a tatínek mi s povzdechem dal pětikorunu jinou, s napomenutím, abych dělal, co je mi přikázáno.

U Korfů byli ochotní, i když byla neděle po obědě. Čekal jsem v pokoji, až přinesou cigarety z krámku. V pokoji měli u okna stolek. Na stolku stála černá skříňka s velikými točítky vpředu a se skleněnými baňkami, v nichž něco jasně svítilo, nahoře. Na spodní desce stolku objemná otevřená bednička, plná plochých baterií. Vedle černé skříňky stálo cosi jako stařičký gramofon s velikou trumpetou tvaru květu lilie, jaké kvetly na babiččině zahrádce. Z ní se ozývaly jakési hlasy, jakoby navzájem rozmlouvalo několik lidí. Užasle, asi s pootevřenými ústy, jsem zíral na tu divnou vše. „Posloucháme nedělní pohádku z Radiožurnálu,“ vysvětlila mi s dávkou hrdosti paní Korfová a pootočila plechovou trumpetou směrem ke mně, abych lépe slyšel. Asi to neměla dělat, neboť se z trumpety ozvalo udivené zvolání: „Co to?“ Toto zvolání, jež bylo součástí pohádky, jsem považoval za projev nespokojenosti aparátu, který nemá rád, když se mu kroutí trumpetou. A vůbec to bylo celé podivná záhada. Stroj na vyprávění pohádek! Určitě je v tom nějaký podfuk. Flašinet žebračky Hubrové hraje jenom, když se točí klikou a na tohle se jen sáhne, malinko se s tím pootočí a hned: „Co to?“ Těch baterek u toho, mohli by je prodávat s cigaretami, když mají krámek u Leitnerů zavřený.

Na zpáteční cestě jsem zjistil, že hráz na potůčku u mostku nepropouští a zadržela pěkný rybníček vody. Ta podivná věc u Korfů mi však nepřestávala vrtat hlavou. „No, to to trvalo,“ uvítal mne tatínek, chtivý kouření. Co jen na tom má, zkusil jsem to jen jednou, když jsem byl sám doma, a divže mne to nezadusilo. Oznámil jsem mu, že u Korfů poslouchají „radiožumprál“ a mají k tomu černou bedýnku se svítícími skleničkami a velikou trumpetu, která není ráda, když se s ní kroutí. Všichni se mi tak moc smáli, že jsem byl z toho naštvaný. Tatínek se mi snažil vyložit, že ty svítící baňky na aparátu jsou radiolampy, které přijímají jakési vlny až z Liblic u Prahy, zachycené anténou a zesilují je, aby je bylo slyšet z amplionu. „A říká se radiožurnál,“ opravil mne. Nemám rád, když mne někdo opravuje a přitom se mi směje.

Nebyl jsem z toho moudrý a šel jsem hrát na náves kuličky. Kluci už stejně hvízdali před chalupou. Hasan, náš náčelník, nás jako obvykle obehrál. Byl z nás nejsilnější, přepral každého, jelikož byl v celé naší partě nejzachovalejší pračlověk, protože byl strašlivě zarostlý a špinavý. Jeho táta byl povoláním zloděj a byl doma jen málokdy. Když se občas objevil, říkal, že se vrátil ze státního zaopatření a moc se přitom chechtal. Nikdy si doma dlouho nepobyl, a když si pro něj přišli četníci s flintami a bodáky, pravil: „A sakra, vy ste tady pokaždý dřív než já, tak teda deme!“ „Deme na angrešt,“ pravil Hasan s plným pytlíkem našich kuliček a šli jsme. Vysoký železniční násep nade vsí, po němž několikrát denně supěla malá parní lokomotiva nebo motoráček, byl hustě porostlý planým angreštem. Jeho chlupaté bobule byly ve zralosti sladké jako med, stačilo je rozkousnout a vycucat obsah. Chlupatá slupka nebyla k jídlu. Spokojeně jsme se popásali na úrodě, o niž nikdo jiný nestál, a bylo nám fajn. „Rádiožumprál“ zůstal zapomenutý, jelikož naše okolí bylo plné jiných zajímavostí, navíc vše nadosah, bez radiových vln. „Stejně je to podfuk a žere to baterky jako blázen, to nejni nic pro nás. A muší se u toho dřepět doma,“ rozhodl Hasan, vyjádřiv takto svůj i náš názor na technický pokrok.

Pan Marconi by se byl divil, jak rozhodným způsobem bylo jeho životní dílo v naší tlupě prakluků zatraceno.

Vesnice

Vesnice v níž žila naše klukovská parta, leží na rozložitém svahu. Hlavní cesta ji protíná od vrcholu, kde je lemována kolejemi železniční tratě Rakovník — Mladotice. Ta už je trochu mimo vesnici. Poblíž křižovatky cesty s kolejemi stojí malý domek s mnoha dětmi a kupodivu se do něj vejdou i jejich rodiče. Je to obecní pohodnice čili rasovna. Za kolejemi cesta klesá mezi domky, jimiž je lemována z obou stran. Pro nás, kluky, byl důležitý vysoký železniční násep, porostlý planým angreštem, což bylo jedno z našich rejdišť, hlavně v době zrání plodů, o něž kromě nás neměl nikdo zájem. Uvnitř obce cesta pokračovala až k jejímu dolnímu okraji, souběžně s rigolem, úhledně zpevněným velikými kameny, aby rigol nepodemlela v případě dešťového přívalu voda. Vodní příval nikdy nenastal a jen na dně rigolu se klikatil malý čůrek vody, jejž nebylo možno nazvat ani potokem nebo potůčkem, lákajícím ke stavbě rybníčků. Naše rybníčky byly vyhledávány kachnami, které se v nich s oblibou ráchaly. Při tom pobořily námi, bobry nebo prakluky, pracně zbudované vodní dílo, takže jim nahromaděná voda utekla. Při stavbě rybníčků jsme byli celí umazaní od jílu a písku, takže jsme se opravdu podobali praklukům. Aby se dospělí, zvláště pan starosta, dostali bez problémů přes rigol, byly na několika místech zbudovány malé mostky se železným zábradlím.

Na vodu byla ves chudá, jen uprostřed vedle cesty byl malý rybníček, taková louže se zahnívající vodou, za teplých dnů zarůstající vodními řasami, jichž byla hotová houština. Za teplých večerů tam skřehotalo množství žab, ale kachny je jen nerady lovily, jelikož se zamotávaly do vodního porostu. Pro pitnou vodu chodili všichni do nezakryté studánky, chráněné před dešťovou vodou boudou z prohnilých prken.

Voda se nabírala pomocí železného háčku na dlouhém bidle do zavěšeného vědra. Muselo se to umět, protože lovením utopeného vědra se voda ve studánce zkalila. Hygienici by se dnes určitě chytali za hlavu. Tu spálu jsem měl také nejspíš z vody ze studánky. Protože ves i její okolí byly chudé na vodu, chybělo i koupaliště. Následkem toho nikdo z nás neuměl plavat, ani náčelník naší party Hasan, který se beztak vody štítil a býval z nás nejšpinavější. Podobně jako voda se obci vyhýbalo elektrické vedení, takže navečer se svítilo pootevřenými dvířky kamen, v nichž hořely klacíky, posbírané v lese. Jinak se pokrok zastavil u petrolejových lamp, ale petrolejem se šetřilo, jelikož byl drahý. Petrolejku rozsvěcovali ženské hlavně při draní peří za dlouhých podzimních a zimních večerů. Při draní peří jsme se raději nezdržovali, jelikož upovídané ženské nás nutily k této piplavé práci. Nejlepší a osvědčenou obranou proti draní peří, bylo při práci funět nosem, až peří lítalo. Nakonec nás ženské od stolu s peřím vyhnaly. S oblibou nás trápily řečmi o tom, že nemluvňata nosí čápové, což nám bylo hned podezřelé, jelikož s miminem se musí zacházet opatrně a ne je shazovat za letu z výšky. Zábavnější než drát peří bylo vyřezávání lodiček z borovicové kůry. Proto byl každý člen naší tlupy vybaven kapesním nožem jako nutnou součástí výstroje. Stačila třeba jen malá kudlička v podobě rybky, jelikož byla nejlacinější.

Jinak se naší technické tvořivosti bez dlouhého přemlouvání zúčastňovali i tatínkové, a to zvláště na podzim při zhotovování draků z látek a balicího papíru. Svažité okolí vesnice bylo jako stvořené k soutěžení v pouštění draků, kdo lépe a kdo výš. A tak jsme, my kluci, poznali, že naši tatínkové jsou vlastně velcí kluci a tehdy se stávali našimi staršími kamarády, škoda, že jen dočasně, trojka z diktátu ve škole dokázala tyto slibně se vyvíjející vztahy v zárodku zmařit.

Proto jsme diktáty i další podobné nástrahy, jež si pan řídící ve škole vymýšlel, v lásce neměli a i jeho jsme jednomyslně považovali za nebezpečnou škodnou, budící nejen respekt, ale i strach. Další, nám nebezpečnou osobou byl pan starosta, který chodíval s panem řídícím na pivo. Následkem toho nám pan řídící připomínal, abychom slušně zdravili dospělé, zvláště pana starostu. Protože jsme dobře věděli, kudy pan starosta chodívá, hrávali jsme si ve dvojicích nebo trojicích v místech, kudy procházel, v odstupu nějakých deset, patnáct metrů. Uctivě, podle návodu pana řídícího, pozdravila představitele obce skupina první, za což byla jím pochválena a označena za vzornou. Další skupiny už tak vzorné nebyly a posledním odpověděl jen nezřetelným zamrmláním, jež jsme mohli považovat za cokoliv, jenom ne za projev spokojenosti.

Zmíněný rigol hyzdil vzhled obce, milosrdně jej zakrývaly rozložité a vysoké staré lípy, jež byly ozdobou návsi. V době, kdy kvetly, provoněly nejen náves, ale i dvorky nejbližších domků. V zimě pak byly předmětem častých stížností námi kluky pečlivě udržované klouzačky. Když na jedné z nich, pečlivě maskované volně pohozeným sněhem, sebou praštil na zem pan starosta, až mu doutník vyletěl z pusy, vydal obecni úřad přísné nařízení všechny naše klouzačky zlikvidovat vrstvou popele nebo písku v zájmu zdraví a celistvosti údů dospělých občanů.

Tatínek leze na lípu

Bylo hezké letní počasí, když se tatínek vrátil z práce, přesněji – udělal si volno, jelikož byl podnikatelem. Měl najatu pražírnu u nádraží, jejímž majitelem byl pan Mareš, jinak ještě majitel hostince u nádraží. Tatínek ho nazýval „ten vydřiduch,“ asi věděl proč. Pražírna bylo dlouhé stavení, na jednom konci vyvýšené do patra. Celou budovou procházela na jedné stěně u stropu dlouhá ocelová hřídel, které pan Nachtigal, tatínkův strojník, říkal transmise. V odděleném prostoru vyšší části budovy byla strojovna s parním strojem. V dlouhém sále stály čtyři pražicí stroje. Když pan Nachtigal zatopil do kotle, parní stroj začal odfukovat a všechno se to točilo. Transmise u stropu, pražicí bubny pražiček, pod nimiž také hořel oheň. Pan Nachtigal měl fofr, tu přiložil, tam doplnil maznici strojní vazelínou a z jedné pražičky po druhé vyklápěl vonící zlatavě hnědé pražené žito, aby prázdný buben, ještě rozpálený, naplnil další dávkou čerst-
vého zrní. Strojník říkával žertem, že vyrábí kávu chudých. Mne měl rád, protože já jeho měl taky rád, protože všemu rozuměl a všechno mi uměl vyložit lépe než pan řídící ve škole. Pan řídící určitě nevěděl, proč píst v parním stroji pobíhá sem a tam. Já ano, jelikož mi to pan Nachtigal jaksepatří vysvětlil. Pan řídící by ani neuměl zatopit do kotle a parní stroj spustit. Jistě by mu za chvíli někde něco vybouchlo nebo by se opařil nebo popálil o žhavý pražicí buben a utíkal by zpátky do školy nebo k panu doktoru Trmotovi.

Pan Nachtigal i můj táta byli správní chlapáci, žádní sralbotkové, a pan Mareš vydřiduch, jelikož se do pražírny ani pořádně nepodíval a jen bral od táty peníze. Nikdy neměl dost a chtěl pořád víc a tatínek pravil, že „ten vydřiduch zase cejtí peníze“. Tatínek musel nakupovat u sedláků zrní, malým a starým nákladním autem dovážet uhlí, což také stálo peníze. Auto bylo tak staré, že jednou na něm něco prasklo a tatínek se naboural, málem se zabil. Přerazil přitom dva telefonní sloupy u silnice a třetí naštípl, všechno ho stálo hodně peněz, oprava auta, výměna sloupů a k tomu ještě pokuta. „Člověče to jste měl z pekla štěstí, vlastně jste se znovu narodil,“ pravil pan doktor Trmota a ten nikdy nelhal.

Upražené žito bylo třeba balit do barevně potištěných papírových pytlíků s nápisem „Pravá pošumavská žitná káva KVĚTA“. Květa bylo jméno mojí maminky, ale žito nebylo ze Šumavy. I tak navazování kávy a balení sáčků do úhledných balíčků stálo moc práce. Já také pomáhal, takže jsem se naučil při plnění sáčků rychle a správně vážit, balíčky uzavírat a zalepovat, aby nebyly umatlané lepidlem ani pomačkané. Tak rychle by to nebyl uměl ani pan řídící a za chvíli by ho to omrzelo. Já musel pro něj dělat domácí úlohy a ještě pomáhat v živnosti. „Dávej dobrou míru při vážení, ať si neodradíme zákazníky,“ pravil pokaždé tatínek. Pan Mareš by dobrou míru nedával, jelikož byl lichvář zlodějský.

Když se tedy tatínek vrátil domů dříve než jindy, byl už vylízaný z dluhů i z modřin po havárii auta. Přinesl krabici, do které mě nenechal nahlédnout, a všelijaké dráty, holé i barevné. Najedl se a dal se do práce. Dráty rozvinul od chalupy přes náves až k vysoké lípě naproti, na konce navázal řetízky porcelánových vajíček. Říkal jim nějak divně, něco jako lyzolátory, ale to je fuk, mě se líbily. Pak si ovázal kolem pasu šňůru na prádlo s drátem na jejím konci. Nejdřív po žebříku a pak obkročmo, jako správnej kluk, šplhal na lípu, pořád výš a výš. „Józef, vy ste se zbláznil, nestačí vám, že jste se nedávno přizabil s autem?“ Všichni kluci i s Hasanem se seběhli a zírali. „Doprdele, to je teda kanón,“ pravil Hasan, „já bych tam nelez ani za celou krabičku cigaret,“ a já se pyšnil, jakého mám zdatného tátu. Pak jsem se začal ale bát, neboť táta nepřestal lézt, až byl docela nahoře. Tam uvázal drát s lyzolátory, a když sešplhal dolů, oddychl jsem si, jelikož jsem měl starost, že spadne a nadosmrti se zabije. Vylézt s druhým koncem drátu na střechu chalupy už bylo snazší, i když babička tatínka napomínala „Ježišmarjá, Josef, nerozšlapte tašky, ať nezatejká!“ Zvědaví sousedé vylezli z chalup a civěli na vysoko natažený drát, o němž tatínek prohlásil, že je to anténa. „Nebude to přitahovat bouřky?“ starali se sousedé. Konečně byly zavedeny dva měkké dráty, jimž tatínek říkal kablíky, do světnice, zákončil je barevnými kolíčky, prý banánky. Potom s tajuplným výrazem ve tváři vybalil z krabice malý černý aparátek a dvoje sluchátka, podobná těm, co měla slečna u telefonu na poště. Na aparátku nebyla ani jedna lampa, zato ve skleněné trubičce bylo uzavřeno cosi lesklého. „Tati, co je to?“ „Krystal,“ odpověděl tatínek hlasem, jako by mi sděloval posvátné tajemství, a s nasazenými sluchátky začal posunovací tyčinkou zakončenou jemným drátkem krystal šimrat. Všichni kolem stáli s napjatým očekáváním a přestávali věřit, že se něco bude dít. Najednou se tatínkovi rozjasnila tvář a pravil: „Už to hraje!“ Hlasem, jakým soused sděloval rodině „telí se nám kráva“. Všichni byli dychtiví zmocnit se sluchátek a přesvědčit se na vlastní uši, že to opravdu hraje. A hrálo to! Navečer ještě lépe, stačilo položit sluchátka do misky na knedlíky a mohli poslouchat všichni, kdo seděli kolem stolu. Scházeli se sousedé a známí, shromáždění kolem stolu, tiší jako při spiritistické seanci a napjatě poslouchali tiché cvrlikání sluchátek. „Krystalka“ měla velikou výhodu, že „nežrala“ baterky, i když hrála jen na sluchátka. Byla zde i nevýhoda, že podezřívaví a ustrašení sousedé při bouřce za svými okny civěli na anténu. Párkrát blesk udeřil, ale naštěstí nikdy do lípy s tátovou anténou.

Průzkum

Černý rádiový aparátek mne nenechával v klidu, byť to byla obyčejná krystalka. Rozhlasový přijímač chudých, jak se tomu tehdy jinak říkalo. Bez lamp, bez bedničky plné baterií a přece to hrálo. Jeden drát shora od antény, druhý okenním rámem dolů k zemi, kde byl přivázán ke kusu železa, jež tatínek zatloukl do země. Aparátek ne o moc větší než hrnek na kafe, do něhož si tatínek denně ráno lámal chleba. Jakási černá cívka s pružnými šoupátky na bocích, svrchu i zespodu uzavřená černě zaleštěnými dřevěnými talířky. V horním kovové dírky, do nichž se zastrkávaly banánky, a také ten skleněný váleček, v němž se leskl posvátný a zázračný krystal. Tedy nic moc a přesto to ve sluchátkách dost hlasitě hrálo a mluvilo. Usoudil jsem, že hlavní tajemství je ukryto uvnitř a že je třeba věc důkladně prozkoumat. Vhodná příležitost nastala, když jsem byl doma sám. Jako šroubovák posloužil nůž z jídelního příboru se zaobleným koncem. Ruce se mi třásly a srdíčko mi bušilo až kdesi v krku, když jsem uvolňoval spodní šrouby. Pomalu pootočit, ještě, ještě a pak ten druhý. Oba šroubky se vysunuly a dno aparátku se uvolnilo. Pomalu, pomaloučku jsem je odklopil a dychtivě nahlédl dovnitř. Ukázalo se, že přístroj je dutý, kromě několika drátků, spojujících kovové dutinky pro banánky v něm nebylo vůbec nic. Kdyby teď tak přišel táta! Rychle, jak jen bylo možné, jsem vše uvedl do původního stavu a s nesmírnou úlevou zjistil, že přístroj i po mém zásahu funguje. Zhluboka si oddechnuv, šel jsem od toho raději pryč. Záhada zůstala neodhalena.

Zato v noci mne pronásledovaly divoké sny. Zamotával jsem se do neviditelných vlnek jako do pavučin, byly všude kolem. Tísnily, škrtily, házel jsem sebou, nemoha se pohnout, jelikož jsem měl ruce i nohy příšernými vlnami svázané a ze všech koutů na mne dotíraly hlasy. Kvičely, ječely, brumlaly, chechtaly se. „Mami, maminko,“ volal jsem ze spaní o pomoc. „Tady jsem, Vládíčku, copak se ti ošklivého zdálo,“ pocítil jsem její uklidňující přítomnost. „Jsi celý zpocený, dám ti čistou noční košilku.“ Pozvolna, ještě v polosnu, jsem se uklidnil. Když si přilehla do mojí postele, přitulil jsem se k ní jako kotě a pokojně usnul.

K rádiovému aparátku jsem pak pociťoval nedůvěru, ba i nevraživost, a zůstalo při jediném průzkumu a můj zájem se soustředil na plechovou trubku z tátova automobilu.

Poplach ve vsi

Tu je třeba vysvětlit, milý mladý čtenáři, že trubka pocházela z tátova nabouraného automobilu, v němž byla při opravě nahrazena elektrickou houkačkou. Původní trumpeta čouhala z kabiny auta dopředu ven a uvnitř byl mačkací gumový balónek vedle volantu. Když se balónek stiskl, trubka vydala příšerný skřek, takže nejeden chodec na silnici zděšeně nadskočil a uplivl si, nejspíš proto, aby nedostal nátku. Odložené trubky se ujal pan Nachtigal. Vyleštil ji, místo gumového balónku připájel píšťalku. Maminka uháčkovala z červené vlny šňůru s huňatým střapcem a takto vyšňořenou trubku mi o loňských Vánocích dal pod stromeček Ježíšek, což je pravda pravdoucí, jelikož jsem dobře viděl, jak si pod naším oknem posvítil lucerničkou a přitom zvonil zvonečkem, abych věděl, že už je tady. Píšťalka se časem ulomila, takže jsem byl z toho smutný, ale tatínek zkoušel na trubku zatroubit bez píšťalky. Napřed mu to nešlo, všelijak to frkalo, až se mu to povedlo. Trubka zařvala, až všichni nadskočili. Probudilo to i kočku, spící pod kamny. Následkem toho vyletěla a zbourala hraničku z polínek dříví, takže jsem je musel srovnávat znovu. „Pusťte tu kočku ven, než tady nadělá,“ pravila babička, „koukejte, jak se hrbí u dveří.“ „Josef, vy toho kluka docela zkazíte!“

Nevěřil jsem, že mne tatínek kazí, jelikož mi vyprávěl pohádky, maloval legrační obrázky a vůbec uměl všechno. Babička by na tu lípu nikdy nevylezla, musel jsem se zasmát, když jsem si představil babičku nahoře na lípě, ale proč se směji, jsem neprozradil.

Co umí tatínek, musím umět i já, řekl jsem si a v babiččině stodole jsem to zkoušel a zkoušel, až se mi to povedlo. Mezi rty se musí udělat štěrbina, nasadit trubku a silou fouknout, až trubka zavřeští. Zjistil jsem, že když se rty sevřou více, trubka zavřeští vyšším tónem. Byl jsem nadšením bez sebe, stodola mi byla pojednou těsná a musel jsem své umění předvést veřejně, na návsi. Stoupl jsem si na velikou hromadu písku, nadmul se jako kohout a jeden za druhým jsem zatroubil oba tóny. Napřed nižší, pak vyšší. Vzápětí se ukázalo, že jsem neučinil dobře, jelikož se začaly dít věci nevídané. Z chalup fofrem vybíhali mužští, v běhu si nasazovali hasičské přílby a upevňovali opasky. Pan Tachman vyvedl ze dvora koně a vyvezl z hasičské zbrojnice stříkačku. Hlučně se dohadovali, kde vlastně hoří, takže byl nejvyšší čas se s trumpetou pod kabátem vytratit. Zalezl jsem ve stodole do sena a zmožen nenadálým ohromením, jsem s trumpetkou v ruce usnul. Našli mne až večer. Namísto výprasku mi tatínek trumpetu odebral a zamkl do almary. Pak si mne posadil před sebe a vysvětloval, co by se všechno mohlo stát, kdyby si kdekdo jen tak, kdy ho napadne, veřejně vytruboval požární signál. Ohně se lidé na vesnici bojí, zvláště v té naší, kde není nikde žádná pořádná voda.

To jsem musel uznat, proto jsem cestou pro cigarety udělal ve strouze rybníček a stálo mne to pětikorunu. Navštívil nás i pan starosta a pravil, že musím být příkladně potrestán. Podle způsobu řeči a výrazu tváře měl nejspíše na mysli veřejné mučení, takže jsem se schoval za maminku. Ve škole pan řídící svolal obě třídy dohromady a dlouho povídal o požárech, o dětech, které už bylo pozdě z hořícího domu zachránit i o hrdinství pánů dobrovolných hasičů, kteří z lásky k bližnímu s nasazením života zachraňují majetek bližních. I v hodině náboženství podobně mluvil pan katecheta, ale ten uměl mluvit mnohem lépe než pan řídící, jelikož byl kněz a byl z kostela vytrénovaný. Mně pak pan řídící před všemi žáky přislíbil dvojku z mravů na vysvědčení, i když jsem byl prvňáček. Měl jsem pocit, že jsem zcela vyloučen z lidské společnosti a že mne někam vyženou. Ještě že jsem měl maminku.

V tlupě prakluků mne Hasan před všemi ostatními pochválil a pravil, že už nejsem žádnej sralbotka a pochcánek, jelikož jsem způsobil ve vsi zmatek, jaký nikdo nepamatuje. Vyhlásil mě za řádného člena tlupy s nárokem na podíl z peněz, co se vyberou o Velikonocích, jelikož budu jako řádný člen potřebovat peníze na kuřivo a jiné zakázané věci. A vůbec, každý řádný člen tlupy má někdy dvojku z mravů, ne-li trojku, což je nejvyšší stupeň vyznamenání člena tlupy. Učiniv opovržlivou grimasu a vysokým obloukem si odplivnuv, prohlásil: „S tím hrdinstvím hasičů to řídící pořádně přehnal, dají si pozor, aby si nepropálili kalhoty na zadnici. A jetel a vojtěšku na poli si kradou taky z lásky k bližnímu? Jsou to všechno vyčuránkové a běda nám, až vyrosteme a budeme-li jako oni.“ Uzavřev takto filozofickou úvahu o občanských vztazích, rázně prohlásil: „A de se k Milfajtovi na hrušky, už má zralý máslovky, ty se jen vypijou, stejně o minulý koledě zamknul vrátka a vodvázal psa, tak mu to vrátíme i s ourokama!“ O rozkazu se na vojně nediskutuje, tím méně v tlupě prakluků.

Tátova pražírna – dostaveníčko radiofanoušků

Trumpetka, jíž jsem vyvolal ve vsi všeobecný poplach, zůstala zapomenuta v zamčené almaře. Mě byla ponechána svoboda, ježto jsem musel chodit do školy, abych byl vzdělaný a nestal se ze mne raubíř jako Hasanův táta. Tatínek mě přidržoval k práci více než dříve, takže jsem neměl možnost využívat výhod řádného člena Hasanovy tlupy.

Do vývoje událostí zasáhla i spála, jíž jsem zčistajasna onemocněl. Pan doktor Trmota mne nenechal doma, ale po prohlídce mne odvezl ihned do nemocnice v Rakovníku. Po delší řadu dní mi bylo úplně lhostejné, co se děje kolem mne. Okolní svět jsem vnímal jako přes velikánskou tabuli matného skla. Když nemoc ustupovala, začalo se mi stýskat po mamince. Každého rána přicházel uklízet nemocniční pokoj pan Konopásek. Nosil si s sebou dlouhatánský smeták a vědro s vodou. Smetákem se rozháněl po pokoji, smejčil jím pod postelemi a pod mou postelí to pokaždé plechově křáplo. „Sakramenskej nočník,“ zahudroval pan Konopásek a podíval se na mne hýbaje přitom ušima. Na tu chvíli jsem se začal těšit, protože to bylo moc směšné.

Místo zdravotních sester v modrém o mne pečovaly řádové sestry v černých hábitech. Četly mi pohádky, učily mne písmenka tak vytrvale, až jsem se naučil číst sám. Z nemocničního pokoje byl výhled na část města a na velikánskou plochu. Říkali, že je to letiště. Skutečně to bylo letiště, neboť jednoho dne, asi to byla neděle, se tam slétávala letadla a byl letecký den. Pan doktor přihlížel oknem s námi a pravil, že bude létat také pan nadporučík Novák. „To je on,“ pravil hlasem, jako by mluvil o panu prezidentovi, když vzlétl dvouplošník s pruhovanými křídly jako veliká můra. Letadlo ani na chvilku neletělo pořádně, jak mají letadla létat. Lomcovalo sebou, převracelo se koly vzhůru, dělalo jeden kotrmelec za druhým, pak se převrátilo a dělalo obrácené kotrmelce, až jsem se bál, že pan nadporučík vypadne ven a zabije se. Několikrát se éro na všechny strany převrátilo a jako kámen padalo k zemi, až jsem čekal, že uslyším velikou ránu letadla o zem. Místo toho zařval motor a letadlo jako šipka znovu vzlétlo do výšky, až bylo jako tečka. Hrozně vážně jsem oznámil panu doktorovi, že také budu pilotem, až budu veliký. To mi vydrželo ještě dlouho po propuštění z nemocnice tím spíše, když mne tatínek jednou odpoledne pozval na procházku do Václavi, což bylo něco mimořádného v neustálém návalu práce. Na posečeném jetelovém poli u vesnice stálo podobné letadlo, s jakým dělal psí kusy pan nadporučík Novák. Bylo jen jinak zbarveno, takovou mdlou zelení a mělo ulomený kus vrtule. Letadlo hlídal před hloučkem zvědavých vesničanů smutný pilot v kombinéze. Uchopil mne za ruku a odvedl k letadlu, takže jsem byl pyšný, jelikož ostatním lidem pořád opakoval: „Povídám, abyste šli dál!“ Posadil mne na ramena, a protože byl vysoký, vyšší než můj tatínek, snadno mě vysadil až do letadla se slovy „Na nic nesahej, jen se dívej.“

Bylo na co se dívat, deska v kabině byla plná všelijakých hodinek a rafiček, a páchlo to tu benzínem. Tatínkovi stačí v autu jen měřič rychlosti a hodinky. Bylo mi divné, proč je tady toho tolik. Ptal jsem se pana pilota, jestli nezabloudí, když musí hlídat tolik rafiček a že kvůli tomu jistě naboural a zlomil vrtuli. Pan pilot se smál a pomohl mi zase ven. Za chvíli přiletělo druhé stejné letadlo a přistálo, aniž zlomilo vrtuli. Druhý pan pilot přivezl novou vrtuli a společně ji na poškozeném letadle vyměnili. Když piloti nasedli každý do svého éra, zaburácely motory jako při veliké bouřce a lidi utíkali pryč. Tatínek se mnou také. Letadla vzlétla jedno po druhém do velikánské výšky. Burácení motorů se změnilo na tiché bzučení, až i to zaniklo. Často jsem si pak představoval, že jsem pilotem a řídím silný stroj ve veliké výšce. Bylo to krásné, ale ve škole mne pan řídící často vyrušoval a dával mi tresty, opisovat články z čítanky nebo počítat dlouhé sloupce příkladů. Tatínek se na mne zlobil, ale burácení leteckých motorů mne pronásledovalo ještě velmi dlouho, byl jsem jím jakoby nemocný.

V tátově pražírně jsem pobýval rád, protože tam byl pan Nachtigal a pořád se tam něco točilo a pracovalo. Ve strojovně u okna byl stůl s tlustou pracovní deskou a se svěrákem. Tady pan Nachtigal často něco řezal a piloval. Sem se scházeli majitelé rádiových přístrojů z naší i  okolních vesnic. Pan Nachtigal namontoval na parní stroj dynamo z auta, jelikož parní stroj stejně pořád točil transmisí a protože byl silný, ani nepoznal, že točí i dynamem. Dynamo nabíjelo vybité akumulátory od rádií a byly tady pořád nějaké, protože se rychle vybíjely a musely se znovu a znovu nabíjet. Za nabití akumulátoru dostával pět korun.

Tatínek mu je nechával, protože nebyl vydřiduch a lakomec lakomá jako pan Mareš a protože u Nachtigalů měli doma mimino, jelikož byli mladí. Lidé akumulátor jen přinesli a nabitý si zase odnesli a pan Nachtigal házel pětikoruny do plechovky v šuplíku s nářadím, takže to pokaždé pěkně cinklo. Kdyby o nich věděl pan Mareš, jistojistě by si je vysypal do své kapsy a chtěl by další a další.

Pan stavitel a pan přednosta z nádraží se vždycky ve strojovně zdrželi a povídali si se strojníkem, který měl také doma rádio, ale jenom dvoulampové. Dívali se, jak připojuje dráty k akumulátorům a na ručičku ampérmetru, aby věděli, jak silně se akumulátory nabíjejí a kdy asi budou nabité. Pan stavitel byl bohatý a bydlel ve vile. Pan přednosta bydlel na nádraží a rádio bez bedničky měl za oknem, takže nebylo těžké spočítat, kolik má lamp. Neměl radost, když mu někdo koukal do okna. Pan stavitel se také rád ve svém přístroji šťoural a pořád na něm něco předělával. Jednou celý štastný vyprávěl, jak do přístroje zabudoval místo původní lampy triody nejnovější typ – pentodu. Nechápal jsem, jaký je mezi lampami rozdíl, ale nejspíš byl, když se každé říkalo jinak. Pan stavitel nadšeně vyprávěl, jak po setmění chytá vysílání z Paříže, vysílač Túr-Ajfel (Tour Eiffel), taková dálka! Jelikož byl člověk vzdělaný, asi rozuměl vysílání ve francouzštině. Pan přednosta se zájmem poslouchal pana stavitele, a pak prohlásil, že si také koupí pentodu a že ze stanice Kenikbuřtlhajzl (Königswusterhausen) slyšel mluvit jakéhosi pana Hitlera a že se to nedalo poslouchat. Nevím, proč to poslouchal, škoda baterek.

Snad všichni majitelé radiopřístrojů vykupovali od lidí vybité ploché baterie, co už ve svítilně dávaly jen červenavé slabé světlo, za desetník nebo za dvacetník, rádio se prý s částečně vybitou nějakou dobu spokojí, ale musí se jich pospojovat víc. A tak se baterie nevyhazovaly hned, jelikož za dvacetník byl rohlík a za padesátník jeden obyčejný buřtík. Ještě spoustu jiných zajímavých věcí jsem se ve strojovně pražírny dověděl, a když mě to už nebavilo, šel jsem na dvůr pod velikánský starý buk sbírat trojhranné bukvice se sladkými jadérky. Veverky na stromě to neměly rády, sbíhaly po kmeni až k zemi, a pak zase rychle mizely mezi větvemi a shazovaly suché větvičky a slupky od bukvic. Když na blízkém nádražíčku cinkal signál ohlašující příjezd vlaku, veverky zmizely do zahrady u Jetelů mezi vysoké smrky. Paní Jetelová byla mladá a byla jiná než ostatní ženské. Ráda si oblékala koženou kombinézu a jezdila na silném motocyklu Harlej-Dejvidsn (Harley-Davidson).

Tatínek měl na rozvážení „Pravé pošumavské žitné kávy KVĚTA“ jen anglický Roajál-Enfíld (Royal-Enfield) Král Entfíldu. Tatínkův „pan král“ se vzpíral, nechtěl v postranním vozíku vozit kafe, byť „pravé pošumavské“ a udělal při sjíždění kopce i s tatínkem kotrmelec a všechny balíčky s nápisem KVĚTA rozházel na silnici a kolem ní. Když se tatínek v příkopu vzpamatoval ze šoku, „Král Enfíldu“ klidně dřepěl na silnici a bafal motorem. To paní Jetelová se na Harleji rozjela, pak vylezla na nádrž, na níž stála na jedné noze a jako krasobruslařka udělala s rozpaženýma rukama a  jednou nohou vzadu „motýlka“. Bez pohromy. Tatínek to nezkusil ani jednou a „Krále Enfíldu“ po jakési opravě, provedené panem Nachtigalem, brzy prodal.

Byl to motocykl krajně záludný, jelikož zkušební jízda po opravě skončila šeredně. Pan Nachtigal otevřenými širokými dveřmi pražírny vyvedl stroj na dvůr, nasedl a spustil motor. Zařadil rychlost, motor zahudroval a mechanik i se strojem náhle zmizeli. Vletěli pozpátku dveřmi nazpět do pražírny, kde se stroj zaklínil mezi pražicí stroje. Kolem pana Nachtigala a jeho svěřence se plandaly řemeny od transmise, pohánějící pražičky. Motor „Krále Enfíldu“ si bafal, zjevně spokojen další nezbedností, která se mu vydařila dokonale. Nevím, který nešťastník si „pana krále“ od tatínka koupil. Snad se ve zdraví dožil vysokého věku, pokud stroj včas prodal dál. Škoda, že místo pana Nachtigala na stroji neseděl pan řídící. Za ty tresty to má u mne ještě schované.

Stěhování „na Šumavu“

Tatínek, rodák z Chodska, jehož okresním městem jsou Domažlice, měl pořád větší starosti s provozem pražírny, jelikož ten vydřiduch pan Mareš chtěl za nájem pořád víc peněz, protože si myslel, že z táty udělal fabrikanta a že si strká peníze do Rajfajzenky. To byla bohapustá lež, co si ten hamoun hamounská na tátu vymyslel, až se spolu pohádali a tatínek mu řekl, aby si svou pražírnu strčil za klobouk, a že chce vidět toho moulu, co mu skočí na špek. Nikdo panu Marešovi na špek neskočil a pražírna zůstala opuštěná. Pan Mareš by byl musel pražit kafe sám, ale vsadil bych plný pytlík barevných kuliček, že by neuměl ani spustit parní stroj. Uměl jenom brát peníze od toho, kdo je uměl vydělat. Jak mne jenom při dlouhém navazování kafe do pytlíků bolelo v zádech. Pana Mareše asi taky bolelo v zádech, jelikož měl velikánský pupek a ani Hasan neuměl vysvětlit, jak je možné, že tomu lakomci nespadnou kalhoty. To měl od piva a od nicnedělání, jak říkával tatínek, a ten se, panečku, v lidech vyznal! Pan Nachtigal byl šikovný a brzy si našel práci ve Stadionce v Rakovníku. Tatínek dělal nějaký čas obchodního zástupce neboli cesťáka pro čokoládovnu Orion, ale moc se mu nedařilo, jelikož čokoláda byla přepych a moc se neprodávala, neboť cucavé bonbony byly lacinější, strakaté a každý měl jinou chuť.

Jednou večer jsme šli s tatínkem i maminkou k Nachtigalům na táčky (na návštěvu), jelikož se měl vysílat pořad o Domažlicích. Tatínek to chtěl poslouchat nahlas, na amplion, abychom to slyšeli všichni. Pořad o Domažlicích opravdu vysílali a bylo to moc dojemné. Když začaly zvonit domažlické zvony, tatínkovi tekly veliké slzy, což jsem viděl poprvé, jelikož tatínek byl správný chlap a nebál se vylézt ani na tu vysokou lípu. Byl jsem dost chytrý, abych poznal, že se mu tady v tom srabu stýská, jelikož se mu nic nedařilo a ještě musel platit splátky na ojeté auto Praga Alfa, co mu pan Mareš tolik záviděl, takže říkal lidem ve své hospodě, že auto vlastně patří jemu, neboť ho tatínek ošidil. Byla to lež jako věž, protože tatínek nikdy nikoho neošidil a na všechno si poctivě vydělal. Však mi říkal, abych do pytlíků navažoval dobrou váhu a to nebylo samosebou!

O automobilu Praga Alfa tatínek říkal, že je to šestiválec, ale ať jsem se díval, jak jsem se díval, žádné válce jsem nikde neviděl, až mi tatínek řekl, když měl jednou hlavu pod zdviženou kapotou, abych si je spočítal podle svíček. Svíček na vánočním stromečku bývalo dvanáct, červené, žluté, zelené, ale pod kapotou jsem nic takového neviděl. „Ty voslíku,“ pravil tatínek a ukazoval na jakési bílé porcelánové válečky. Bylo jich opravdu šest a byly k nim připojeny tlusté červené dráty. Ale co tatínek pod krytem motoru tak často hledal, jsem zprvu nevěděl, až mi řekl, že poruchu. Těch poruch tam muselo být poschováváno hodně, jelikož se auto často zastavilo na silnici z ničeho nic a tatínek hledal další poruchu. Také s sebou vozil plechovku s vodou, jelikož vpředu pod chladičem neustále unikal čůrek teplé vody. Auto mělo stahovací střechu, kožená sedadla a kdysi to musel být parádní vůz pro bohaté. Ted už bylo omšelé a plné poruch. Nejvíc se mi na autu líbila kovová figurka sportovce s věncem v rukách na víčku chladiče a díra v celuloidovém okénku u volantu velikosti dlaně dospělého člověka. Tatínek ji za jízdy používal na plivání a pokaždé se do díry strefil, takže uměl plivat stejně krásně jako Hasan. Maminka pokaždé pravila: „Dej pokoj a neplivej, eště někomu přerazíš nohu, stejně to máš z toho kouření!“ Bylo to stejně legrační, jako když v nemocnici uklízeč pan Konopásek křápl smetákem do mého nočníku pod postelí.

Jednou maminka s tatínkem zabalili všechno nádobí do krabic a do bedniček. Peřiny svázali do velikých ranců a všechno i s trochou nábytku co jsme měli, naložili na auto. Stejně toho byla fůra, takže pro mne zbylo místo na maminčině klíně vpředu vedle tatínka. Babička plakala, spínala ruce a pořád opakovala: „Děti moje, co s vámi bude?“ Plakala i maminka, tatínek byl vážný a kouřil cigaretu za cigaretou, čímž jsem poznal, že je rozrušený. Přiběhli se podívat prakluci z naší tlupy i s Hasanem, který pořád opakoval: „Do prčous, to je krámů,“ čímž myslel náklad na našem autu. Rozdal jsem jim všechny svoje kuličky a Hasan se chtivě zeptal: „A tu trumpetu náhodou nemáš?“ „Nemám, táta ji někam schoval.“ „Tak dělej, ať vyjedeme, máme to daleko,“ pobídl mne tatínek. „A auto máme plné poruch,“ dodal jsem, domnívaje se, že moudře. Tatínek neřekl nic, jen jsem pocítil jeho vyčítavý a káravý pohled a rozjeli jsme se. Na silnici do kopce tatínkův „šestiválec plný poruch“ naříkavě sténal a já se z maminčina klínu naposled ohlédl na svoji rodnou vesnici. Ještě bylo vidět chvíli nádražíčko, pražírnu a hostinec pana Mareše a pak už jen vrcholek starého vysokého buku u pražírny. Tatínek za volantem si to s celým naším více než skromným majetkem namířil tam, odkud slyšel svoje zvony.

Pan řídící

S panem Nachtigalem jsme si rozuměli krásně hned napoprvé. Ne proto, že byl tatínkovým zaměstnancem, ale uměl všechno spravit a rozuměl strojům. S panem řídícím to bylo jinačí. Asi proto, že už na začátku první třídy jsem měl Slabikář celý přečtený a ani trochu se mi nelíbil. To dědův svázaný časopis EPOCHA bylo něco docela jiného. V něm jsem si přečetl o letu balónem, jak poslední zvuk, slyšitelný ze země, je kokrhání kohouta. O nadzemní rychlodráze v Americe, spojující města Aurora – Elgin – Chicago. O ponorce vynálezce pana Hollanda, o řiditelných balonech pana Santose Dumonda. O tom všem pan řídící jistě nevěděl nic. Uměl nás hlavně prohánět po školním hřišti vojenskými povely. Do školy jsem moc rád nechodil, ještě že přede mnou seděla Vlastička s bohatými zlatými copy, které splývaly až na můj stolek, takže jsem měl s čím si hrát a Vlastičku jsem měl rád.

Pan řídící si z nás dělal legraci, když jsme něco neuměli hned napoprvé. Když se nám, klukům, trémou něco v hlavě zamotalo, dělal si z nás psinu a my měli vztek. Dívčí část třídy, nevím proč, šetřil. Nejhorší to bylo na školním hřišti, kde byl pan řídící nejprotivnější. Dával nám vojenské povely, do omrzení jsme pochodovali kolem hřiště a on říkal pořád „raz–dva, raz–dva“. Asi si s námi hrál na vojnu, protože byl mladý a nedávno předtím se vrátil z vojny… Z jeho neustálého „vpravóó–vbok, vlevóó–vbok, čeléém–vzad“ jsem byl tak zpitomělý, že už jsem si pletl pravou ruku s levou. Poučování a netrpělivému vysvětlování, „že tahleta ruka je pravá a ta zbývající je tedy levá“ jsem moc nevěřil, protože, když jsem si udělal papírovou vlaštovku s výrazným písmenem P na pravém křídle, pak při kroužení vlaštovky ve vzduchu bylo písmeno P tu napravo, tu zase vlevo. Když jsem v babiččině parádním pokoji před zrcadlem tu ruku, o níž pan řídící tvrdil, že je pravá, obraz mojí postavy v zrcadle zvedl ruku levou a naopak. Bylo to prostě k zbláznění. Navíc mne pan řídící při jedné hodině tělocviku při nástupu v řad zařadil jako krajního. Pak začal s povely a já netušil, jakou past na mne nachystal. Povely šly za sebou ráz na ráz a za jedním obratem následoval povel „pochodem–pochod“. Vykročil jsem tedy a rázně pochodoval, jak se na budoucího vojáka sluší. Jenže nastalo podezřelé ticho, rušené mým dupáním a kroky vzdalujícího se útvaru. Mrknu dozadu a rázem je mi jasné, že je zle a že mne pan řídící přede všemi zesměšnil. Poprvé jsem poznal, že je možné se smát upřímně i zlomyslně. Hrozně jsem se před všemi styděl, ale pak následovalo něco, co nikdo nečekal. Breče studem i zlostí jsem sebral z okraje hřiště svou brašničku a sledován ustrnulými pohledy spolužáků a za důrazného volání pana řídícího jsem odešel ze hřiště pryč do blízkého lesa a už se nevrátil. V lese jsem se s pocitem křivdy vybrečel.

A to všechno před Vlastičkou! Domů jsem šel pomalu, co noha nohu mine, a naši se pak od dětí dověděli, co se ve škole stalo. Tatínek mne „zpovídal“ a já sice neochotně, ale podle pravdy pověděl o své vzpouře. Tatínek byl pak pozván do školy. Co si tam s panem řídícím povídali, to nevím, ale nikdo se mi už nesmál. I pan řídící nám při dalším tělocviku mírně radil, jak si zapamatovat stranu pravou a levou. Chvílemi o mne zavadil pohledem, ale snažil jsem se nedat na sobě nic znát, předstíraje lhostejnost. Myslel jsem si zcela neuctivě něco o pitomci. Svá pozorování a pokusy s vlaštovkou jsem pak dětem předvedl, někteří se zkoumali doma před zrcadlem. Kdosi ze spolužáků se pak odvážně zeptal, jak je to doopravdy s těmi stranami. Pan řídící okamžitě poznal, odkud vítr vane, mlčky se po mně podíval, a pak vysvětloval a vysvětloval i s pomocí tabule a křídy. Na tabuli se množily zkřížené čáry, nakonec ani zpocený pan řídící nevěděl, která je levá a pravá. Vztekle se podíval na místo, kde jsem seděl, a celá třída rázem pochopila, že je pan řídící v úzkých a že už nám věc srozumitelně nevysvětlí. Kázal nám vstát ze sedadel a zdvíhat ruce – pravou – zpět, levou – zpět, konce to nebralo. Ukázalo se, že všichni z toho máme dokonalý zmatek. Kluci cestou ze školy prohlásili, že pan řídící je trouba a sám to dobře neví. Takže podle něj, když jdeme ze Zavidova do Petrovic, máme pravou ruku po pravé straně cesty, a když jdeme nazpátek, máme podle pana řídícího pravou ruku na straně levé, chachá!!!

Po panu řídícím ještě v první třídě přišla slečna učitelka. Ta brzy zjistila, jak je to se mnou. Nemusel jsem už jako ostatní děti koktat ze Slabikáře. Sama mi předplatila časopis „Vlastivědný sborník“. Uměl jsem i dobře počítat, a tak mne měla slečna učitelka ráda a já měl rád ji i Vlastičku. Chtěje na sebe upozornit, že ji mám rád, dostal jsem pitomý nápad zaklesnout smyčku mašle na jejím copu pod kalamář. Vlastička byla vyvolána, hbitě vyskočila a bylo to. Kalamář vyletěl a vychrstl svůj obsah na její záda, na čisťounkou blůzičku. Vlastička vždycky voněla čistotou, i její copy, a teď tohle! Slečna učitelka se kabonila a odsadila mne z dosahu Vlastičky. Děti se mi smály a já zanevřel na školu, na všecko, i první tatínkův výprask jsem přetrpěl mlčky.

Byl bych vydržel mnohem víc, jen kdyby mi Vlastička s její maminkou a tatínkem i se slečnou učitelkou odpustili. Jenže její tatínek nebyl jen tak ledakdo, byl četnickým strážmistrem. Jistě jí nařídil, aby se mnou nekamarádila. Nějaký čas jakoby se mi vyhýbala, ale pak mi sama poradila, abych se přišel jejím rodičům omluvit. Doprovázen milou spolužačkou, jsem přemohl strach, myslel jsem, že pan vrchní na mne vystřelí. Oba, tatínek i maminka, mne přivítali a s úsměvem přijali moji omluvu, již jsem nedokázal vyslovit jinak než zajíkavým hlasem. „Mmno, ženichu, jestli budeš děvčatům, co se ti líbí, polejvat záda inkoustem, to se nikdy nevoženíš,“ pravil pan vrchní a já cítil, že mi zčervenaly i uši a že mám pana vrchního vlastně rád, když nemá v ruce pušku.

Dobrodružná jízda Pragovkou

Než jsem se nadál, projížděli jsme městečkem Čistá, kam jsem tu a tam jezdíval s babičkou na výroční trh čili jarmark. Babička si obvykle koupila nový srp na vyžínání mezí mezi poli nebo příkopů kolem silnice. Trávu jsme odváželi malým ručním žebřinovým vozíkem domů. Zprvu pro jedinou kravičku, později pro kozu. Co asi teď babička dělá? Naučila mne znát kdejakou kytičku, ať luční nebo v její zahrádce. Tatínkova Pragovka si hučela jako zamlada a mířila ke Kožlanům. „V tomto domě se narodil pan Edvard Beneš, spolupracovník a přítel pana prezidenta Masaryka,“ ukázal tatínek na jeden v řadě domů. Nepřipadal mi nijak zvláštní, od ostatních se lišil jen kovovou pamětní deskou. Z jarmarku jsem věděl, že se zde vyrábí pěkné hliněné nádobí s hnědou sklovinou. I džbánky různých velikostí, o nichž psal spisovatel pan Karel Čapek. Asi se mu líbily, stejně jako mně.

Při vjezdu levým obloukem na náměstí v Královicích vypadla z Pragovky další porucha. Musela to být porucha hrozná, neboť se tak stalo s obrovskou ranou, jež otřásla celým náměstím. Na nároží se kolmým startem vznesl hlouček bab dobrých deset centimetrů nad chodník, upustivše nákupní tašky na zem. Hrozily za námi a vykřikovaly něco, čemu nebylo rozumět, a odplivly si. Tatínek si také odplivl dírou v celuloidovém okénku a prohlásil, že to jenom vybouchla směs v tlumiči, a pokračoval v jízdě. Dobře, že nejsou všechny poruchy tak hlučné, většinou jsou úplně tiché, tak tiché, až utichne celé auto, což se stalo u lesa před Plasy. Bylo načase, aby se objevila závada, jelikož se mi chtělo už delší chvíli čurat, ale tatínek spěchal, abychom dojeli za světla, neboť pneumatiky Pragovky byly dohladka ojeté. To tak, s takovým nákladem za tmy někde o ostrý kámen pneumatiku propíchnout, jelikož silnice byly z hrubého štěrku, hladké asfaltky tehdy ještě v nedohlednu. V této chvíli jsem však pocítil cosi jako vděčnost k našemu starému autu a uvědomil si, že je mám vlastně rád, i když je plné poruch.

Nikdy předtím jsem neviděl tak veliké město, jako je Plzeň, Rakovník je proti ní vesnice. Okouzleně jsem sledoval červené tramvaje, jež jsem dosud znal jen z časopisu Epocha po dědovi. Děda byl vzdělaný vesnický švec a byl průkopníkem či propagátorem pokroku. Měl plno knih a časopisů a lidé mu nejen nosili spravovat ochozené škrpály, ale přicházívali i na radu s všelijakými úředními lejstry. Kdyby tady byla babička, jistě bychom se svezli tramvají! Tatínek vedl Pragovku ulicemi po jejich levé straně, jelikož to bylo podle předpisu. Ohromeně jsem sledoval vlak s velikou lokomotivou na vysokém nadjezdu a až se mne zmocňovala závrat, když jsme s Pragovkou pod ten nadjezd vjížděli. Kdyby to tak viděl Hasan, ten by čubrněl a došel by mu rozum!

Při vjezdu na širokánský most vylezl z malé zděné komůrky na kraji pán v šedé uniformě a zastavil nás. Tatínek mu zaplatil několika kovovými mincemi. „To je povinný poplatek za přejezd mostu (mostné),“ vysvětlil mi, když jsme se znovu rozjeli. Někteří lidé na chodnících se zvědavě zastavovali a hleděli na naše staré auto naložené harampádím a ranci peřin. Styděl jsem se, jak obhlížejí náš majeteček, jako by to byla veteš na prodej a ne věci, jež až dosud patřily našemu soukromí, v němž mi bylo dobře a byl jsem v něm bezpečný. Byl jsem rád, když jsme dorazili na opačnou stranu Plzně, kde mi tatínek ukazoval na obrovskou, děsivě vyhlížející továrnu. „To je Škodovka,“ pravil. Ustrašeně jsem se podíval na továrnu, vrostlou do samého města, na jeřáby trčící k nebi a čadící komíny. Schoulil jsem se mamince do klína a zavřeI oči. Tak o tomhle nadšeně čítal dědeček v Epoše, o ještě větších továrnách v Americe, o vlacích řítících se a dunících vysoko nad ulicemi. New York, jaké to musí být město, když takováhle je Plzeň? Kluci naší tlupy se teď určitě popásají na náspu na planém angreštu anebo se vypravili zas někomu na hrušky. „Už máme Plzeň za sebou, už jen asi hodinu jízdy,“ utěšuje mne tatínek, ale to už se opírám hlavou o pružný celuloid okénka a usínám...

Probuzení

Tátova Pragovka, třebaže pořádně přetížená, se zřejmě činila a dělala, co mohla, protože další porucha zůstala schovaná kdesi v jejích útrobách. Pneumatiky s dohola ojetým vzorkem rovněž jako zázrakem vydržely jízdu po drsné silnici, takže jsem se probudil, až auto zastavilo. Ospale jsem se rozhlížel. Byli jsme v dosti úhledné vesnici, rozdělené silnicí na dvě části. Tatínek pomalu zavezl auto do dvora staré chalupy s malými okénky a s načepýřenou střechou ze zčernalých došků. Na protější straně silnice zaujala moji pozornost udržovaná kaplička s nápisem „Svatý Václave, patrone země české, oroduj za nás!“. Vstříc nám vyšla již starší paní s vlasy vyčesanými a spletenými do drdůlku. Z jejího kulatého obličeje na nás hleděly modrošedé oči zkušené mámy, jež odchovala čtyři děti, včetně mého tatínka. Za ní starší pán přibližně stejného věku, ne tak baculatý jako babička, kterou jsem předtím ještě neviděl, spíše štíhlý, ale ne hubený, můj dědeček, jehož jsem viděl rovněž poprvé, a proto jsem před nimi pocítil jakýsi ostych, připadali mi poněkud přísní. Babička mne pohladila po vlasech, za což jsem jí v tu chvíli byl vděčný a kdesi v mé duši svitl plamének naděje, že bude na mne také hodná. „Nu, nebudeme stát venku, pojďme dovnitř,“ zvala nás babička. Pohleděl jsem na chladnoucí auto a pocítil cosi jako stesk a naději, že mne odveze zase nazpátek, tam, kde jsem byl zvyklý. Co asi dělá moje usměvavá babička? Co kluci z mé tlupy? Nejspíš někde obhlížejí zrající jablka – žitničky a zkoušejí, jestli se už dají jíst.

Malá světnice s nízkým stropem a pod jeho tíhou prohýbajícím se vápnem obíleným trámem. Starý nábytek, tři postele s nastlanými peřinami, stůl s čtyřmi židlemi kolem a poblíž plechových kamen cosi jako kredenc, ale babička tomu říkala „sudník“, což mi připadlo trochu legrační, jelikož se to sudu ani trochu nepodobalo. Na trámu uprostřed zavěšená žárovka s talířovitým porcelánovým stínidlem.

Na nízké stoličce u kamen si kluk o něco starší než já vyřezával dřevěnou vidlici na prak. „Hleďme, přece jen se tu vyskytují prakluci!“ Tento mi byl představen jako můj strýček, což jsem nemohl dost dobře pochopit. Strýčkové bývají dospělí lidé a tento kluk jménem Véna že je mým strýčkem? Snad ještě nebude chtít, abych ho poslouchal, to tak! Naštěstí se ukázalo, že Véna rozumí mnoha věcem, jimž dospělí nerozumějí, pročež jsme si začali rozumět. Hlavně uměl chytat ryby a slíbil, že se na ně hned zítra vypravíme, to bylo něco! Hned mi ukázal udice, z nichž jedna byla pro mne. Při večeři se od kapličky ozvalo klinkání zvonku, takže jsme se s Vénou umyli a šli do společné postele spát. Dlouho jsem nemohl usnout a díval se na rozžhavené chvějící se vlákno slabé žárovky…

Véna mě učil chytat ryby, udělat si luk se šípy a jiné užitečné věci. Na babičku jsem si zvykal pomalu, jelikož mne poslala cosi odnést „na půnebí“ a já nevěděl, kde to je. Když mi uložila shodit snop slámy z „vodru,“ aby podestlala „jaloici“, také jsem koukal nechápavě. Obilí chodili sekat „bachlí“, což byla kosa opatřená trojúhelníkovou plachtou, na niž se pokládaly hrstě usečeného obilí. Aby žádné klasy obilí nepřišly nazmar, tahali jsme s Vénou po poli „romle“, což byly širokánské hrábě. Časem jsem si zvykl na babičku i na její nezvyklou řeč.

V malé chalupě u dědy jsme dlouho nebydleli, protože tatínek našel byt v sousední vesnici, rovněž při silnici, kde na kopci při ní stála velikánská plechová tabule s nápisem PNEU BAŤA. Nastěhovali jsme se do pěkného domku s moderními okny. Říkalo se tam „ve vile“, ale žádná vila to nebyla. Ve dvorku byl přístavek určený pro chlévy, v němž tatínek zřídil malou pražírnu s jedním pražícím strojem vytápěným koksem. A zase balíčky s praženým žitem, spousta balíčků. Tentokrát nápis na balíčcích „Pravá pošumavská žitná káva“ nelhal.

Avšak rodičům se nedařilo. Maminka mi málem umřela přiotrávená plynem z nedokonalého pražicího stroje a od té doby už nebývala tak veselá jako předtím, kdy si ráda a pěkně zpívala. Pragovka dosluhovala a vyžádala si nákladnou opravu, takže nezbývalo na nájem pěkného bytu, který jsme museli opustit. Poslední nadějí byla opuštěná obecní kovárna, spojená do jediného stavení s obecní pastuškou. „Nic si z toho nedělejte,“ těšil moje rodiče bývalý soused, kovář pan Herian. „Já jsem tam bydlel taky, i kovařinu jsem tam dělal, a podívejte se na můj dům a novou kovárnu! Uvidíte, že budete mít taky štěstí! Všechny, co tam bydleli, potkalo štěstí, tak nevěšte hlavy!“ A tak tatínek, původně vyučený cukrář, se vrátil ke svému řemeslu a v bývalé kovárně zařídil výrobu tvrdých bonbonů.

Po silnici, po níž nás z mé rodné obce přivezla naše Pragovka, se jednoho dne opačným směrem přivalil nekonečný proud německých vojenských vozidel. Několik dnů a nocí bez ustání to na silnici hučelo a nebylo radno se k ní přibližovat. Lidé v obci vysedávali kolem rádiových přístrojů a napjatě naslouchali. To už nebyl „Rádiožumprál“ s pohádkami, byla to holá, děsivá skutečnost. Psal se rok 1938. Ve škole nám pan řídící s panem učitelem oznámili, že zanikla Československá republika, od níž byla pohraniční území odtržena, a že byl vyhlášen Protektorát Čechy a Morava. Zvláštním hlasem nám sdělili, že jsme pod německou ochranou a brzy na to se potraviny prodávaly jen na potravinové lístky, pro něž si lidé chodili na obecní úřad.

Důchodce pan Kocour mým kamarádem

V této osudové době překotně přicházející události pozměnily osudy mnoha lidí. Na nenadálou návštěvu přijel z Prahy i můj bratranec Jirka. Byl vysokoškolák, ale neměl kde studovat, protože Němci zrušili Karlovu univerzitu. Přijel se vlastně rozloučit, neboť měl tu smůlu, že se narodil v roce 1921. Pro tento ročník tehdy mladých lidí bylo německými úřady nařízeno totální nasazení, čili pracovní povinnost v Německu bez výjimky. Jirka byl určen do Lipska. Přivezl s sebou trosky tátovy krystalky a mne obdaroval knížkou MALÝ EDISON. Netušil, jaký význam bude jeho dárek pro mne mít. Moje maminka mu sehnala potravin, co se dalo. Hlavně od kovářů hroudu másla, tvaroh a kus uzeného masa. K tomu i bochník domácího chleba.

S tím Jirka odejel a občas dával o sobě vědět pohlednicí, že je živ. Knížka od něj se stala mojí hlavní čítankou, a to nadlouho. Je plná stavebních návodů na všelijaké elektrické přístroje a strojky. Návody pro kluky, kteří zrovna netouží vyrobit si prak, velmi srozumitelné.

„Dva železné šrouby asi 30 mm dlouhé a 4 mm tlusté. K tomu dva kousky pásového železa,“ a opět udány rozměry. Jak jinak, nezbylo než jít za hodným panem Herianem do jeho kovárny. Nejdřív jsem nesměle okukoval hromadu zbytků železa, zdali by se v ní potřebný materiál našel. Požádat pana mistra o jeho přípravu jsem si netroufal, neboť jsem neměl peníze ani představu, co by to stálo. Netušil jsem, že jsem pozorně sledován velikým oknem kovárny majitelem i jeho tovaryšem. „Vládíku, jestli něco potřebuješ, tak si klidně vyber, co se ti hodí,“ ozvalo se znenadání od dveří kovárny, když jsem byl zcela zaujat zkoumáním zbytků železa, učinil jsem dobře, když jsem každý prozkoumaný kousek zase vrátil na hromadu, což pan mistr náležitě ocenil. Když se vyptal na všechny podrobnosti, mrkl na tovaryše Pepíka a ten se dal do práce, s nářadím si jen pohrával. Okouzlen jsem sledoval jeho práci. Chvilka napětí při otázce „A co to bude stát?“ na niž pan mistr odpověděl jen úsměvem a mávnutím ruky. Šťastný jako nikdo jiný jsem s ještě teplými železnými součástkami uháněl domů, abych se pustil do výroby elektrického zvonku podle návodu v knížce. Nezůstalo jen při zvonku, později následovaly i věci další. Za ušetřené peníze jsem si postupně pořizoval nářadí, mlčky sledován tatínkem. A tak mne Ježíšek o Vánocích překvapil malým svěráčkem, k narozeninám jsem dostal malou ruční vrtačku, kterou jsem už dávno okukoval v městečku ve výloze železářství. Byla krásně barevná a před spaním jsem si ji dlouho prohlížel. V noci jsem se v posteli neklidně vrtěl a ráno procitnuv jsem se divil, že mne do žeber tlačí moje nová vrtačka. Všechny svoje „poklady“ jsem měl srovnány v pevné krabici. To už jsem byl „třeťák“, a protože jsem studoval svázanou EPOCHU po dědečkovi, byl jsem světa znalý. Občas jsem našel i ve škole odvahu leccos z četby uplatnit. Páťáci se učili o uhlí, což jsem nevydržel, a ač třeťák, povídal jsem o vzniku uhlí, neuvědomiv si, že je z mého výkladu malá přednáška. Pan učitel mne taktně nechal mluvit, pochválil moji souvislou řeč a od té doby jsem se těšil pověsti nadaného žáka. Tresty mne už dávno nepronásledovaly a neubíraly mi můj drahocenný čas.

Pan Kocour byl starý pán vysoké, silné postavy, ale nikoliv zavalitý. Prostě od přírody byl o něco větší než ostatní lidé. Válečné události ho i s jeho paní zanesly do naší obce, když musel opustit svůj rodinný domek v takzvaných Sudetech poté, co odmítl podepsat říšské státní občanství. Jeho stěhování bylo podobné stěhování našemu, jen jeho nábytek byl starší než náš. Byl bych měl mít důvod ho nemít rád, neboť se zabydlel v bytě, který jsme nedávno opustili. Ale na starém pánovi bylo cosi přitažlivého. Nikdo ho neviděl jinak oblečeného než v čistých montérkách a byl to úplný všeuměl. Uměl opravit všechno, od ručního kafemlejnku až po elektrické vedení. V době žní obsluhoval mlátičku, ošetřoval elektromotory a pečoval o převozný parní stroj, pohánějící dlouhatánským řemenem mlátičku ve stodole. Měl u parního stroje co dělat, aby uchránil statek, kde se obilí mlátilo, před požárem, což by byla katastrofa. Ale on uměl v kotli stroje správně topit, aby z jeho plechového komínku nelétaly jiskry, neboť při mlácení nebyla nouze o roztroušenou slámu, kterou širokánskými hráběmi neustále odhraboval do bezpečné vzdálenosti.

Pro všechny případy stála u stroje obrovská káď, naplněná vodou. Zemědělci spěchali s výmlatem a více než dva silné elektromotory nebylo možné ve vsi připojit, jelikož místní transformátor na kopci byl slabý. I tak u nás rozsvícená žárovka měnila jas světla podle toho, jak byla mlátička zatížená. Když hučení mlátičky zakolísalo, světlo žárovky znatelně zesláblo, což jsem osobně vyzkoušel, a tak to musí být pravda. Protože na dodávky obilí „pro vítězství Německé říše“ byly nařízeny přísné lhůty, jejichž nedodržení se trestalo, musel tedy přes nebezpečí požáru vypomáhat parní stroj. Když přes všechnu opatrnost u Škardů vyhořela stodola s celou sklizní a ještě polovina stájí, udělali mlat za řekou v loukách, jelikož čerstvá tráva nehoří a voda v řece byla blízko. Ale byl to fofr, když ta stodola hořela! Plamen byl vysoký jako věž kostela v městečku, a protože to bylo pozdě večer, už za tmy, byla jím celá ves strašidelně osvětlena. Žhavý eternit ze střechy vybuchoval jako granáty a dočervena rozpálené kusy lítaly na všechny strany po celé vsi, takže lidé nevěděli co dřív, jestli pomáhat hasit nebo hlídat před ohněm vlastní domy a stodoly. Panečku, co natropila zapadlá jiskřička, o níž nikdo neměl tušení. A přece se rozhořela! A jak!

Pan Kocour byl z toho nešťastný, ale po přísném vyšetřování, při němž byl i německý komisař, ho nezavřeli, jelikož měl topičské zkoušky. Před odchodem do důchodu byl topičem v cukrovaru v Sadské. Na mapě ve škole jsem zjistil, že Sadská je dost blízko Prahy, a tak jsem už věděl o něm zas o něco víc. Parní stroj mi připomínal stroj v tátově pražírně, jenže ten nebyl převážecí a byl mnohem větší. Vyprávěl jsem o něm panu Kocourovi, i o tom, že pan Nachtigal k němu namontoval dynamo na nabíjení akumulátorů a on se divil a pořád dál se vyptával. A tak jsem mu pověděl, jak pan stavitel chytil na pentodu vysílání až z Paříže a on mě za to pozval k večeru na návštěvu.

Na návštěvě