Obsah

Fotky z Ria

Jak se dělá děda

Zlatá cihla

Most ze suříku

Kamarádi z ghetta

Tátova noha

Do umyvadla se nečůrá

První ráno

Konfucius a dalajláma

Blue jeans

Sen z betonu

V čtvrti hipíků

Karibská krize a její ošklivé dítě

Startujeme ze San Franciska

Ohloni a česnek

V hlavním městě snů

Blázni na Plechárně

Jestřáb na indexu

Vyvolávání duchů

Návštěva u Henryho Millera

Tajemství Big Suru

Kempování za milion

Medvědář a kabinet hrůz

Pianistka z Terezína

Ráno u Občana Kanea

Válečný veterán na čerpací stanici

Halloween ve Městě andělů

Jak se jede do Hollywoodu

Harmonika místo koltu

Ať se to stane

Mraky v San Diegu

Karel

Vypečená mašinka

SF, Goodbye

Zase vystavuju

Šalom

Pokojové květiny

TOULKY S TÁTOU

Copyright © Marek Wollner

České vydání © Bourdon, 2026

Návrh obálky © Miroslav Hašek, Rozálie Macháčková

Ilustrace © Rozálie Macháčková

ISBN: 978-80-7611-373-2

Fotky z Ria

Když jsem ještě chodil do školy, půjčil mi táta pár černobílých fotek z Ria. Úplně mě uchvátily. Chtěl jsem se o ně podělit, když jsme brali v zeměpise Brazílii, a udělat dojem na soudružku učitelku Krátkou. Myslel jsem si, jak si u ní šplhnu. Jenže ona se na ně sotva podívala. Otočila jednu dozadu, koukla na razítko, co tam bylo vytištěné, a povídá: „Prodej zbraní, aha! Podívejme, čím se ten kapitalista Matula zabýval!“

Co stálo vzadu, na druhé straně papíru, jsem až do té chvíle nevnímal. Bylo tam prostě nějaké razítko a na něm: „Antonín Matula, železářství, prodej zbraní, domácí potřeby.“ Netušil jsem, kdo je Matula, netrápilo mě, čím se zabýval, natož že měl železářství a vydělával na zbraních. Mně se jenom líbily ty fotky. Kristus s rozpřaženýma rukama trůnící na kopci Corcovado, jako kdyby objímal celé město, roztahané, trochu neuspořádané, ale malebné, jak se baráčky držely svahů, jako by tam byly přirostlé. A pak Homole cukru – Pão de Açúcar – stojící hrdě u zátoky jako stará hlídka. Zátoka pod ní – to zas byla Copacabana, pláž jak z katalogu – a moře kolem jak rozlitá rtěnka. Všechny ty místopisné názvy jsem se nadrtil zpaměti, ale na soudružku Krátkou jsem byl krátkej. Zaujalo ji blbý razítko. Netušil jsem proč, ale bylo mi jasný, že jsem v průšvihu. V jejím přísném pohledu jako by na mě civěli všichni proletáři světa najednou. Heslo „Proletáři všech zemí, spojte se!“ jsem znal – stálo na záhlaví Rudého práva, novin, co nám denně házeli do schránky. Máma tvrdila, že je musí odebírat, protože byla také učitelka. Nebyla ale soudružka, jestli můžu říct něco na její obranu. Strčil jsem fotky zpátky do tašky a nesl to blbě. Opravdu jsem o byznysu toho Matuly neměl ani páru. Jenže soudružka Krátká věděla víc než já.

Doma jsem o tom vyprávěl tátovi. Nejdřív zbledl, zabafal z fajfky, do které si cpal holandský tabák značky Amphora, složil ruce do klína a pak nešťastně vzdychl:

„Ach jo, vždyť to jsou jen fotky…“

Máma seděla v křesle naproti gauči, vylovila z dózy cigaretu značky BT (Bulgartabak), zapálila ji, a jak vyfoukla kouř, řekla jen tak mimochodem:

„Ty, Johane, možná bys měl vědět, že ta Krátká se za svobodna jmenovala Kalinová.“

Táta na ni zíral, stejně jako já. A pak mu to došlo. Tak jsem se ten den dozvěděl jedno velké tajemství. Označení s nápisem Antonín Matula nebylo jen obyčejné razítko – patřilo soukromé firmě mého pradědečka, který kromě železářství a domácích potřeb prodával i ty prokleté zbraně. A teď přijde ten fór. Po znárodnění byl do čela jeho podniku dosazen otec učitelky Krátké, soudruh Kalina. Takhle si z lidí střílet, to žádná pistole neumí. Nebylo divu, že ji nezajímaly moje fotky z Ria.

Táta mi prozradil, že můj praděda pocházel z Haliče. Co tam dělal a jak tam žil, to nikdo moc netušil. Jednoho dne si prostě sbalil kufr, nasadil klobouk lehce na stranu, viržinko do koutku pusy a vyrazil do Vídně hledat štěstí. Chtěl zapadnout mezi Vídeňáky, jenže měl drobný problém: neuměl německy ani ein bisschen. První týdny prý přežíval tak, že si v kavárně vždycky objednal to samé jako chlap u vedlejšího stolu. Osud zaklepal na dveře, když si jednou vedle něj nesedl chlap, ale ten náš babiček, jak táta říkal, protože česky se nikdy pořádně nenaučila. Praděda si objednal stejnou polévku s játrovými knedlíčky, jakou jedla ona. Německy se to řekne leberknödelsuppe. Nějak se do toho příšerně dlouhého slova zapletli a skončilo to u oltáře. Když pak řešili, kde zapustit kořeny, podívali se na mapu monarchie a prstem zakroužkovali malé valašské město. Možná proto, že to měli oba z domova přibližně stejně daleko. Nebo proto, že jeho jméno bylo ještě krkolomnější než leberknödelsuppe. Jmenovalo se Valašské Meziříčí. To bylo ještě před Velkou válkou, v čase, kdy c. a k. Rakousko-Uhersko představovalo velkou a mocnou říši. Nikdo nemohl tušit, že se Kakánie, jak hezky říká Robert Musil, brzy rozpadne a praděda z Haliče a prababička z Rakouska zůstanou v zemi, která bude pro oba stejně cizí.

Když se to stalo, opravdu skončili kdesi mezi půlkami řitě – v Mezi Řití, jak prababička Meziříčí označovala. Ještě nějakou dobu to šlo dobře. Pak přišla krize, dluhy neplatičů rostly a praděda se trápil. Kolem jeho náhlého konce bylo v rodině trochu dusno a nikdo se v tom radši moc nevrtal. Rakousko právě obsadil Hitler, a tak prababička zůstala v zemi, která jí sice připadala cizí, ale která byla domovem jejích pěti dětí. Moje babička, která dostala to klopotné jméno Klotylda, byla druhá nejmladší a měla tehdy už osmnáct let. Po Rakousku si Hitler přibral ještě Čechy a na území Protektorátu se zase mluvilo německy. Prababička ale raději mluvila svou zkomolenou češtinou, než aby vypadala jako Němka.

Po válce byl chvíli klid a pak přišel únor 1948. Rodinný podnik ukradli komunisti. To už nebylo jenom v řiti. To už bylo docela v prdeli. Město leželo na trati do Ruska a od rána do večera tam hučely vlaky, které převážely uran z dolů v Jáchymově, kde ho holýma rukama přehrabovali muklové. Naší rodině se nic tak dramatického nestalo – žádný uran, žádný lágr, žádný kriminál. Jen nám, jako všem „šmelinářům“, strana do firmy nastrčila národního správce. A soudružka Krátká mi ještě o třicet let později nemohla odpustit tu strašlivou křivdu dějin, že se její otec, původně jen obyčejný prodavač, vyhoupl v našem podniku až na tohle odpovědné místo. A nemohla mi odpustit ani to, že se se svým fotrem nastěhovala i do našeho činžovního domu na náměstí, který praděda z Haliče nechal postavit.

Doteď mi nebylo jasný, proč by se proletáři všech zemí měli spojovat, ale ten den mi to konečně docvaklo. Spojili se proti pradědovi z Haliče a skrz soudružku učitelku i proti mně. Zatímco já bydlel v králíkárně na sídlišti, ona si pořád ještě hověla v pětipokojovém bytě, z něhož její soudruh otec kdysi vystrnadil mou rakouskou prababičku. Jelikož mluvila německy, pro místní komunisty to byla beztak jen „stará fašistka“. Kalina sice uměl perfektně nadávat na fašisty a buržousty, ale o kšeftu nevěděl lautr nic. Proto si nechal v obchodě jako poskoka nejstaršího syna pradědy z Haliče, tátova strýce Antonína, a bral jako historickou spravedlnost, že může velet bývalému vykořisťovateli.

Tohle všechno jsem se dozvěděl ten den, kdy jsem do školy přinesl fotky z Ria. Byla to rychlá lekce. Za půlhodinu tátova vyprávění jsem se dozvěděl víc než za celý svůj život v hodinách dějepisu. Jenže abych se nezakecal. To, proč o tom všem mluvím, jsou vlastně ty fotky, které praděda pořídil. Přestože jsem s nimi ve škole moc nepochodil, obrátily mi život naruby. Něco ve mně tehdy cvaklo. Jako když cvakne závěrka fotoaparátu. Jako by se z nich zrodila moje posedlost. Posedlost zachytit moment dřív, než se rozplyne. Doma jsem si fotky z Ria pořád dokola prohlížel a v hlavě mi rostla touha – touha sbalit batoh, jet do světa a chytat kouzlo do foťáku. Jo, to díky nim jsem se stal fotografem.

Když jsem o dobrých padesát let později jednoho letního večera dorazil do naší osady, nějak se mi fotky z Ria vybavily. Měl jsem takový zvláštní pocit, jako by se něco uzavíralo – jako by celý můj život opsal jeden velký kruh, který začal právě u něj, u pradědy, kterého jsem nikdy nepoznal. Byl to totiž on, kdo tenhle kout Beskyd pro naši rodinu objevil, hned potom, co tu v roce 1912 postavili přehradu s krásnou kamennou hrází ve tvaru podkovy. Jak se pak v lesích kolem a podél břehů začaly objevovat letní vily, jedna z nich patřila jemu. Hned vedle ní si nechala babička Klotylda postavit svůj srub, z nějž se stala tátova chata. Další chaty přibývaly, a tak vzniklo jádro osady, která se scházela u ohně a vody, volila si šerifa a zpívala trampské písně. Byla to taková zvláštní hra na Divoký západ, která se dědila z generace na generaci.

Toho letního večera jsem dorazil neohlášeně, jen s Klárou, bez dětí a v bílé vypůjčené dodávce. Máma se rozhodla opustit dům ve městě a přestěhovat se za námi do Prahy. Dům už jsme definitivně vyklidili a chystali se přespat u táty na chatě. Naši spolu už dávno nežili. Protože byl pátek, táta zrovna muzicíroval u stánku v kapele Sunshine Band. Zaparkoval jsem dodávku u stánku a hned se k němu přihnal. Klára si šla sednout kousek dál, protože její zpěv trochu drhne. Sunshine Band hrál v plné sestavě, táta vypaloval na kytaru a foukací harmoniku a mělo to tu správnou náladu, jakou jsem si pamatoval ze starých časů. Bavil jsem se skvěle, ale bylo mi jasné, že něco končí. Bylo mi jasné, že až pronajmeme mámin dům, už je sem jen tak nedostanu.

Když kytary o půlnoci utichly a poslední hosté včetně mé ženy odešli, zůstal jsem tam ještě chvíli sedět. Chtěl jsem si trochu vychutnat ten pocit, jaký to je, být tady sám, když je v lese půlnoc. Říkal jsem si, kolik jsem jich tu už prožil a kolik jich ještě bude – jestli vůbec ještě nějaká bude. Jak jsem tam ve tmě a v tichu civěl přes stromy na vodu dole, pod stolem se najednou něco pohnulo. Nejdřív jen jemný drcnutí do nohy. Pak jsem ucítil teplo. Podíval jsem se dolů – a tam, přitisknutý ke mně, ležel černý vlčák. Měl jedno oko bílé, druhé hnědé. Srdce mi na vteřinu ztuhlo. To přece nemohla být Asta… Ale měl jsem pocit, že ji poznávám. Možná to byl její duch. Možná jen cizí pes, co jsem si ho po pár štamprlích spletl s někým, kdo už tu dávno neměl být. Ale když ke mně zvedl ten svůj dvoubarevný pohled, něco se mi v hlavě rozsvítilo. Začalo se mi přehrávat jako film, jak jsem vzal tátu do Ameriky – na ten opravdový Divoký západ (tedy spíš to, co z něj zbylo), na který si v osadě celý život jen hrál.

Jak se dělá děda

Všechno to začalo o deset let dřív. Otec si přihnul z vysoké sklenky a s hlasitým odkašláním ji položil na římsu krbu. Na sobě měl tmavý svetr, na některých místech už ošoupaný, a kalhoty, které dávno zažily lepší časy. Stál u krbu s mírně nahrbenými rameny a vyhříval se u ohně. Oproti starým časům se trochu scvrkl, ale o co ho příroda připravila na výšce, to mu ponechala v jeho cyranovském nose. Zahnutý klifák byl rodovým poznávacím znamením, které jsem po něm – jen v méně vyhrocené variantě – podědil. „Poslední číslo nosů,“ chlubíval se. „Pak už jsou jenom choboty.“

V dětství jsem mu záviděl jeho ohryzek. Když jsem pozoroval, jak mu ten špičatý hrbol při každém polknutí klouzal nahoru a dolů, chtěl jsem mít taky takovou ozdobu. Připadalo mi to mužné. Šlo zřejmě o genetickou pomůcku po tyrolských předcích, kteří jódlovali na svazích Alp, když svolávali stáda ovcí a rozráželi mlhu hlasem, co se odrážel od skalnatých štítů jako kameny v soutěsce. Bohužel, tenhle impozantní nástroj jsem po něm nepodědil. A pak tu bylo něco, co mě naopak vždycky štvalo. Při podání ruky mi vždycky podal jen tři prsty a nikdy se mi nepodíval do očí. Tenhle styl leklé ryby mě vždycky trochu nadzvedl. Mojí dceři Sáře byly teprve tři roky, když se mě zeptala:

„Tati, proč je děda tak zlej?“

Překvapilo mě to. „Proč myslíš, že je zlej?“

„Protože nám nikdy nedá žádný dárky,“ odpověděla věcně, s dětskou logikou, prostou a neúprosnou zároveň.

Musel jsem se nad tím zamyslet. „On není zlej, jen ho nikdo nenaučil, jak se chovat k dětem. Když byl malej, neměl moc dobrýho tátu…“

Chápavě přikývla. Uběhlo pár let a něco se začalo měnit. To už jsme měli i Matěje. Přijeli jsme pozdě odpoledne a děti nejdřív zůstaly stát ve dveřích, nesměle se rozhlížely, trochu nejisté, co se bude dít. U krbu se líně rozvalovaly dvě kočky, oči přivřené, nevšímavé k tomu podivnému rodinnému obřadu.

Otec se přiblížil.

Děti sebraly odvahu, natáhly k němu igelitku s dárky a on ji přijal s teatrálním zahalekáním, které nemělo daleko k jódlování: „Děkuju, Ježíšku!“

A pak, neobratně, jako by mu ty pohyby byly cizí, jim pocuchal vlasy. Bylo to poprvé, co se jich dotkl jinak než zdrženlivým stiskem ruky. Tehdy poprvé jim nadělil dárky k Vánocům a děti mu daly indiánskou přezdívku – Děda Oheň. Přijaly ho do rodinného kruhu.

Večer probíhal skvěle. Otec zapnul motorek po straně krbu a kuře se za tichého vrnění samo točilo na rožni. Zhruba po hodině, když už bylo upečené do křupava a dozlatova, si nasadil azbestové rukavice, vytáhl ho z ohně a s přesností řezníka rozkrájel na prkýnku. Na talíře přidal čerstvý chleba a obrovskou mísu kyselých okurek, které jsme jedli jen my dva. Moje žena ani děti je rády neměly, jejich chyba. Dali jsme si růžové portské, a když došlo, otevřel pet lahev s domácím vínem od Čika. Krbová místnost byla zaplněná maskami, které otec vyřezával za mého dětství. Bylo v nich něco syrového a magického. Otisk prastarého umění, jaké tvořili afričtí a indiánští domorodci. Protáhlé tváře z tmavého dřeva měly masité nosy a široké rty. Ze stěny nad krbem na nás zíraly jejich vydlabané oči jako strážci všeho, co se tu kdy odehrálo. Některé měly vlasy z režné vaty a vyceněné bílé zuby – nebyly ze slonoviny, ale z polystyrenu, a přesto působily hrozivě. Otec jich tehdy vytvořil desítky. Měly v sobě takovou moc, že každý, kdo k nám přišel, chtěl nějakou mít. Ve Valmezu se z nich stal kult. Kdyby chtěl, mohl si tím tehdy docela slušně vydělávat. Jenže on nechtěl. A pak, stejně náhle, jako začal, s tím přestal. Ze dne na den. Nevím proč. Jen vím, že už nikdy žádnou nevyřezal.

Po večeři si děti vynutily hru „na maso“, za kterou by na nás mohl nějaký uvědomělý občan zavolat sociálku. Jeden z nás si klekl na zem, opřel ruce o gauč, zakryl si oči a vystrčil zadek. To na tom bylo nejdůležitější, protože ostatní ho plácali a oběť musela uhodnout, kdo to byl. Pokud se trefila, útočník nastoupil na její místo. Pokud ne, zůstala dál na pranýři.

Jednalo se o dávnou hru z otcových školních let. Na lyžařském kurzu ji jako večerní kratochvíli zavedl jejich tělocvikář Kunovský, mezi žáky prostě „Kuna“. Chlap jak hora s pádnou rukou. Dnes by za takovou zábavu přišel o místo, tehdy se nikdo neopovážil ani ceknout. Školou povinná děcka snášela Kunovo sadistické řádění bez protestů, neschopná vrátit úder. Tak to běželo večer co večer, dokud se v jednom z nich něco nezlomilo. Když přistála dělovka na zadnici otcova spolužáka Randýska, trénovaný fotbalista, hrající za jedenáctku TJ Sokol Bystřice, si leknutím cvrnknul do gatí – a hned ukázal prstem na samotného tyrana, jehož sílu nikdo nedokázal napodobit. Kuna si klekl na „pranýř“ a sebejistě vystrčil prdel jako transparent. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by mu některý z harantů mohl ránu oplatit. Randýsek popadl u kamen rozžhavenou kovovou lopatku na uhlí. Potěžkal ji v dlani, ďábelsky se usmál a – bác! Lopatka prosvištěla vzduchem jako meteorit a zanechala na Kunově zadku otisk jako razítko. Tělocvikář nadskočil bolestí, chytil se oběma rukama za prdel a dlouze zaúpěl. Bolest ho vymrštila z kleku do stoje spatného. Všichni ztuhli. Nikdo ani nedýchal. Ticho bylo nekonečné. Kuna se otočil. Viník stál v hloučku dětí a jediný se dusil smíchy. Navíc pořád v ruce držel lopatku. Usvědčující důkaz. Randýskovi okamžitě došlo, co musí nevyhnutelně následovat. Lopatka mu vypadla z ruky, a aniž by čekal, až se otřesený učitel úplně probere ze šoku, vystřelil ven do sněhu – beze slova a jen v papučích. Stopy jejich honičky v čerstvém prašanu vedly skoro až k vrcholku hory. Tam učiteli konečně došel dech – i vztek.

U nás na chatě to ale byla mírumilovná zábava a děti hru milovaly. Obzvlášť malý Matěj. Používal vynalézavé triky, aby ho nikdo nepoznal. Občas dával rány jako učitel Kuna, jindy zas plácal něžně jako Klára.

Děti pak zůstaly nahoře s hračkami od Ježíška a my s otcem jsme se vrátili dolů ke krbu. Otec zavřel poklop v podlaze nad schody, dolil mi víno od Čika a vytáhl z malé plechovky balíček trávy.

„Zůstalo mi to tu po vánočním večírku,“ poznamenal a začal ubalovat. „Jednou za rok pozvu kámoše z fabriky. Dáme si panáka, hodíme řeč a vždycky se najde někdo, kdo vytáhne překvápko. A letos jeden kluk přinesl tohle.“

Podal mi čvaňho.

„Uvidíme, co to s námi udělá.“

Chvíli se nic nedělo. A pak…

Nejdřív jen uchechtnutí, pak smích. Slova přestávala dávat smysl. Smáli jsme se, že nás bolely břišní svaly, tekly nám slzy a nemohli jsme přestat.

„Život je jako žebřík do kurníku,“ prohlásil otec. „Krátký a posraný.“

To byla poslední kapka. Svíjeli jsme se v křečích. Myslel jsem, že umřu. A v tom výbuchu jsme se na sebe podívali a já pochopil, že v tu chvíli jsme opravdu na jedné vlně. Když kouzlo smíchu konečně přestalo působit, bylo to jako vysvobození. S úlevou jsme se zhluboka nadechli a otec promluvil nečekaně vážným tónem.

„Asi jsem ti nikdy neřekl, že mám ještě jeden sen.“ Čekal jsem, co z něj vypadne, a on mě chvíli napínal. Už to vypadalo, že si to rozmyslel a nic neřekne, když dodal: „Podívat se do Ameriky!“

Nebylo to žádné překvapení, natož tajemství. Říkal mi to už mockrát. Až na to, že já tomu nikdy pořádně nevěnoval pozornost. Přišlo mi, že to nemyslí vážně. Takových snů míval spoustu a nikdy se za žádným z nich opravdu nehnal. Sny pro něj byly spíš úkrok z reality než krok k ní. Tentokrát ještě rezignovaně dodal: „Ale asi už to, kamaráde, nestihnu. Tak možná v příštím životě.“ Znělo to opravdu smutně. Nevím, jestli to bylo tím, že jsme se sjeli marihuanou, nebo proto, jak definitivně se s tím snem rozloučil, že jsem to konečně vzal na vědomí. Neuměl říkat věci napřímo, ale nedalo se přeslechnout, co mi tím naznačoval – že sám se na tu cestu necítí, ale kdybych se mu čistě náhodou nabídl jako doprovod, neměl by důvod odmítnout. V tu ránu jsem si umínil, že ho do tý Ameriky vezmu. Ať to stojí, co to stojí.

Popravdě, byl to trochu risk. Od mojí puberty jsme se moc nestýkali. Když se naši rozvedli, zmizel na montáž do Sýrie a pak se znovu oženil. Vlastně jsme spolu od dětství nikdy nic pořádného neprožili. Zdálo se mi, že nepatřím do jeho nového života s ženou, která byla jen o pár let starší než já, a jejími pěti kočkami, které mu do chaty nastěhovala. Ani nevím, co jsem měl v té době proti kočkám. Spíše jsem byl pod vlivem mámy. Ta kočky přímo nesnáší. K narozeninám jsme si neblahopřáli a k Vánocům si nedávali dárky. Když to jednou táta prolomil, nadělil mi balíček vitaminů pro muže nad padesát. Bylo mi tehdy něco přes dvacet. Máma nikdy nepromeškala jedinou příležitost tátu shodit. „Ty vitaminy určitě dostal zadarmo při prohlídce u doktora!“ pronesla jízlivě. S tátovou pomocí jí nedalo moc práce přiživit moje pochyby. Změna nastala až s dětmi. Děti dokážou zázraky i tam, kde vitaminy pro dospělé selhávají.

Ale kam bych s ním měl letět? Do New Yorku ne. To se k němu nehodí. Musel jsem to přesně vymyslet a nějaký čas nechat uležet. O tři čtvrtě roku později jsem seděl doma a děti poslouchaly v iPadu nějakou amatérskou, ale upřímnou verzi slavné písně San Francisco od Scotta McKenzieho. Přezpívalo ji dívčí duo, které si říkalo MonaLisa Twins. Jakmile zazněly první tóny a v obraze se objevila silueta červeného mostu nad zátokou, měl jsem jasno. Ne New York, tam by se otec zbláznil. San Francisco! To bude pro otce to pravé.

„Víš co? Tak já s tebou do tý Ameriky poletím,“ hlásil jsem mu do telefonu ještě ten samý den.

„Jo? Tak fajn.“ Asi si myslel, že jen tak plácám do větru.

„Hele, nemá smysl odkládat sny na další život. Možná nějakej bude a možná taky ne. Kdoví.“

„Kdoví,“ přitakal, ale já věděl, že na příští život věří. A taky jsem věděl proč – spiritismem ho nakazila rakouská babička, která měla ve vyvolávání duchů stejnou zálibu jako jiní v luštění křížovek. Z jejích seancí si sice dělal legraci, ale jinak bral spiritismus vážně.

„Napadlo mě, že si pronajmeme auto a pojedeme ze San Franciska dolů na jih,“ spustil jsem. „Zastavíme se v Monterey a pak to vezmeme podél Pacifiku, po starý dobrý Highway One.“ Monterey, to byl pro nás Steinbeck. Četli jsme ho v době, kdy Amerika byla jen nedostižný sen – jako holka z plakátu. Plechárna, Pláň Tortilla, Sladký čtvrtek. Naše oblíbený knihy z dávných časů.

„Dojedeme do San Diega. Jako Steinbeck s Rickettsem, když pluli do Cortézova moře. Vyrazíme po jejich stopách, jenom po souši.“

Myslel jsem, jak bude nadšenej, ale on chvíli mlčel a pak suše namítl: „Lodí by to bylo lepší.“

„To jo,“ polknul jsem, „jenomže loď nemáme. Pokud teda nepočítáme tvůj katamarán.“

„Sakra, to by bylo něco,“ zasnil se, jako by přeslechl mou ironii.

„A ještě Los Angeles!“ přitápěl jsem.

„Co s ním?“

„Mrknem na Hollywood.“

„Jo?“ zamumlal. „Kdy?“

„Příští tejden,“ vypálil jsem.

Myslel jsem, že mu tím vyrazím dech, ale on to přijal úplně v klidu. Jako bych mu oznámil, že pojedeme do Malý Lhoty. Buď si myslel, že jen tak fantazíruju, nebo mu bylo jedno, kam se vydáme. Hlavně že po letech pojedeme zase někam spolu. Táta zamumlal „jo“, a tím to bylo daný. Víc jsme neřešili.

Letenky sehnala Klára. Prohledala každý kout internetu a ulovila ty nejlevnější, jaké byly k mání, s přestupem v Paříži. A tak jsme letěli. Směrem na Západ, k Pacifiku, k místům, která jsme znali z knih, i k těm, která jsme zatím neznali. Bylo mu pětasedmdesát – nejvyšší čas splnit si americký sen.

Zlatá cihla

Na parkovišti před Wilsonovým nádražím bylo plno, ale přesto jsem našel místo na okraji, kde jsem mohl chvíli stát. Motor jsem nechal běžet a vytočil tátovo číslo. Vzal to hned napoprvé. „Stojím přímo u vchodu,“ oznámil mi.

„Vyjeď tím skleněným výtahem nahoru.“ Nic víc jsem nedodal. Čekal jsem scénu. Ale nekřičel do telefonu, nepanikařil, nevyptával se, kde ho má hledat ani jak se k němu dostane – na rozdíl od mámy, kterou po příjezdu vždycky chytil amok. Pokaždé si na mně vylila zlost za to, že je v Praze ztracená. Táta v Praze nebyl snad sto let, ale o několik minut později se už ke mně spokojeně šinul. Vypadal, jako by právě vyšel z fabriky na pokřivené židle – nohy zahnuté do oblouku jak stará thonetka, rozepnutý poklopec starých sepraných kalhot, modrá softshellová bunda, co jsem mu kdysi dal k Vánocům. Ta svítila novotou, ale vlála kolem něj jako vlajka na rozbitém škuneru. Přes jedno rameno měl přehozenou obrovskou krosnu. Už z dálky volal: „To je teplo, co?! Takový podzim už dlouho nepamatuju.“

Podal mi ruku. Nedíval se mi do očí, stisk jako leklá ryba. A dorazil mě, když se úplně bezelstně zeptal: „Kam to vlastně letíme?“

„Ježiš, ty si to nepamatuješ? Do San Franciska přece!“ zavrčel jsem. Vzal to na vědomí bez mrknutí oka. Říkal jsem si, že by ho nezabilo, kdyby projevil aspoň špetku radosti, ale jeho to ani nenapadlo. Musel jsem napočítat do pěti, abych neztratil nervy a neudělal scénu jako máma. Vzal jsem mu z ramen krosnu a hodil ji do kufru auta. Byla těžká jako pytel písku. Co v ní sakra tahal? Musel v ní snad mít zlatou cihlu. Zaklapnul jsem víko kufru a nasedli jsme dovnitř.

„Koukám, že v Praze už se vyznáš,“ poznamenal, aby něco řekl, zatímco jsme míjeli Státní operu, Národní muzeum a Václava na koni. Koukal upřeně před sebe a o žádnou z těch pamětihodností ani okem nezavadil.

„Hm, bydlím tady sedmadvacet let.“

„To už je tolik?“

„Jo.“

O mně toho zjevně nevěděl o moc víc než o tom městě, ale na nic víc se nezeptal. Museli jsme přejet přes řeku. Stáli jsme dlouho v koloně na Jiráskově mostě a já občas zabrousil pohledem na Hrad. Možná jsem si přál, aby spustil vlasteneckou tirádu na jeho velkolepost, na ty zubaté věže svatého Víta proti obloze, na pistáciovou fasádu Paláce šlechtičen, na celé to rozlehlé panorama, do kterého se vepsala všechna ta staletí. Ale táta se tam ani jednou nepodíval. Přísahám, že jsem jaktěživ nepotkal nikoho, kdo by se při návštěvě Prahy nad tou magickou kulisou nerozplýval. Za celých těch sedmadvacet let se mi to nestalo ani jednou. Ale tátovi bylo vlastenecké panorama úplně buřt. Možná to nakonec nebylo tak od věci, když si člověk uvědomil, co tam sedělo za potentáta. Chlap, co si ho lid před dvěma lety zvolil za prezidenta, dokázal člověku tu scenérii tak znechutit, že jsem se tam taky přestal koukat.

Na rozdíl od prezidenta byl podzim fakt povedenej. Teplo jako v létě a stromy ve večerním slunci hýřily barvami jak někde v Michiganu. Tramvaje cinkaly a duněly, lidé se srocovali u zastávek, hleděli do nebe nebo do telefonů a ignorovali vývěsní štíty, které je zvaly na kebab, čínské speciality nebo sushi. Uvědomil jsem si, jak se to město za poslední léta proměnilo. Když člověk například zatoužil sbírat cizokrajné chutě, nebylo třeba cestovat dál než pár ulic. Ale my jsme nejeli do Ameriky sbírat cizokrajné chutě. Anebo to nebylo to hlavní.

Když jsme po půl hodině dorazili do bytu, ukázalo se, že otec v krosně skutečně měl zlatou cihlu.

„Něco pro tebe mám,“ konstatoval suše.

„Zlatou cihlu?“ zasmál jsem se.

„Jo,“ odpověděl vážně. „Na, to máš od mojeho taty. Asi za to, že na tebe celý život kašlal. Stejně jako na mě.“ Aniž by se mi podíval do tváře, podal mi malý lesklý předmět.

Od tátova bráchy, strýce Jury, jsem věděl, že děda – ten, kterému jsem nikdy neřekl dědo – poslal před smrtí každému ze svých vnuků „zlatou cihlu“. Ale co to bylo za poklad, jsem nevěděl. Táta ho měl celé roky u sebe, ale nikdy o něm přede mnou ani necekl. Bylo mi hloupé se ptát. V duchu jsem si to vysvětloval všelijak a trochu mě trápilo, že se táta chová, jako by zlatý poklad neexistoval. Konečně jsem si ho mohl prohlédnout a potěžkat v dlani. Nebyla to tak úplně cihla. Spíš cihlička. Zlatý plíšek. Vážil jen pět gramů, byl zalisovaný v plastové kartičce, ale nádherně zpracovaný. Filigránská práce s portrétem bohyně štěstí Fortuny a certifikátem pravosti od nějaké švýcarské banky. Ne že bych po té cennosti nějak toužil. Pro mě měla hodnotu hlavně v tom, že se jí táta dokázal vzdát. Možná si na ten kousek zlata vzpomněl jen proto, že jsme mířili do San Franciska, kde zlatá horečka vypukla. Poděkoval jsem mu a ukryl zlato do šuplíku.

Pak jsme zhltli lehkou večeři, kterou nám připravila Klára. Táta tvrdil, že je osmdesátiprocentní vegetarián. Z obloženého talíře ovšem hned zmizely šunky a salámy a já si stihnul nabrat akorát pár plátků sýra a zeleniny. Dětem jsem nalil dětský sekt, nám dospělým červené Primitivo a všichni jsme si přiťukli – na náš výlet a na šťastný návrat. Ještě v osm večer jsme seděli u otevřených dveří balkonu a teplý vzduch zvenku se hrnul dovnitř. Klára rozhodla, že je čas děti uložit. Matěj sice ještě chvíli brblal, ale odložil sadu angličáků od dědy a pomalu se odšoural za sestrou a matkou po schodech nahoru. Z pokoje jsem ještě slyšel Sáru, jak mu něco důrazně vysvětluje: „Nemusíš mít vždycky pravdu!“

„Musím! I ve lži!“

Ta slova se mi usadila v hlavě. Přišlo mi, že nešlo o jen tak nějakou hloupou vzdorovitou větu malého kluka, který z principu oponuje starší sestře.

Byla to diagnóza doby. Nikdy nechoďte do složky „nevyžádané zprávy“, pokud nechcete zjistit, že lidi věří, jak je svět řízený strašidlem jménem Soros, které žije pod jejich postelí jako univerzální vysvětlení pro všechny křivdy světa. Jen co jsem otevřel messenger, vyskočilo na mě aspoň sto zpráv, které by si zasloužily vlastní výstavní síň v muzeu paranoie. „Nevím, jestli jste placenej CIA, Bruselem, nebo – a to je možná ještě horší – Sorosem. Ale podvodník a manipulátor jste velkej! Odplata vás nemine!!!!“ A ostatní psali v podobném duchu. V létě mě redakce vyslala na Balkánskou trasu – tu legendární cestu, kudy se do Evropy valily davy lidí z Blízkého východu a Afriky. Měl to být běžný pracovní úkol, ale všechno se zvrhlo hned po první fotce. Zachytil jsem malého syrského kluka, který ležel bez života na pláži na ostrově Kos. Najednou jsem byl středem bouře. Lidi šíleli. Jedni psali, že jsem ten záběr naaranžoval, druzí, že jsem ho zfalšoval ve Photoshopu, a další mě obviňovali, že se snažím hrát na city a manipulovat veřejným míněním. Přitom jsem jen dělal svou práci. A pak přišla smršť z druhé strany. Vedle těch „správných“ záběrů jsem totiž fotil i to, co zůstávalo po těch tisících lidech na zemi – bordel. Hory plechovek, plastů, hadrů, ohořelých obalů, zbytků jídla, kapesníků a toaletního papíru. Tisíce kilometrů špíny, táhnoucí se od Řecka až k maďarským hranicím, jako by to tam každé ráno navezla parta nešťastných popelářů v oranžových vestách. Nic jsem si nevymýšlel. Jen jsem ukazoval, co jsem viděl. A karta se obrátila. Ti, kdo mě dřív chválili za obrázek utonulého kluka na pláži, mě teď obviňovali, že přiživuju nenávist. Bylo to zvláštní, skoro ironické. Ještě před pár dny jsem se považoval za příslušníka té „lepší části společnosti“, která odmítala nenávist a nechtěla házet uprchlíky do jednoho pytle. Ale najednou jsem nepatřil nikam. Novináři se pro všechny stali největšími vyvrhely světa, prostě presstituti.

Mámě a tátovi začaly každý den do emailové schránky proudit řetězáky, ve kterých se objevovaly „alternativní informace“. Nejsvobodnější byla podle nich Čína a Rusko, zbytek světa ovládalo židovské spiknutí iluminátů a globalistů. Z Bruselu se stalo nové RVHP – hnízdo cizích byrokratů, kteří nám kradli státní suverenitu, zakazovali pomazánkové máslo a tuzemský rum a ve svých pozlacených kancelářích kuli pikle, jak nám nacpat do země armádu uprchlíků, kteří mají za úkol rozmělnit původní evropské obyvatelstvo, znásilňovat ženy a šířit neznámé choroby jako nilskou horečku a opičí mor. Byla to diagnóza doby.

K těm všem šílencům přibude ještě Trump a vezme mi o Americe iluze. Ale tehdy jsem se jich ještě držel a zdálo se mi, že šílení vládci se rodí jen na východě: u nás vládl na Hradě ochmelka, v Maďarsku diktátor, na Slovensku napůl fašista a napůl komunista, Polsko si podmanili bratři Kaczyńští – ti dva, co ukradli měsíc. Když vyslovím tohle slovo v polštině, księżyc, okamžitě se mi v hlavě rozezní tóny ukolébavky, kterou dětem na dobrou noc zpíval v polské televizi Miś Uszatek (u nás banálně přejmenovaný na Medvídka Kuličku). Chytali jsme doma polskou televizi a její slova se mi vpálila do paměti víc než český překlad. Zřejmě jsem zdědil nějaké geny po dědovi z Haliče. „Pora na dobranoc, bo już księżyc świeci. Dzieci lubią misie, misie lubią dzieci.“ Zvedl jsem se z křesla v obýváku a šel tu polskou ukolébavku zazpívat svým dětem.

Most ze suříku

Sídliště ještě spalo a my jsme za tmy tiše vyklouzli z bytu směrem na letiště. Klářin kufřík na kolečkách, který mi půjčila, abych si ho mohl vzít do kabiny letadla a nemusel na něj čekat u výdeje zavazadel, hrkal na dlaždicích tak, že to muselo vzbudit celé sídliště. Požádal jsem ji, aby mi ho podržela, protože jsem si chtěl zapnout v ranním chladu bundu. Vzala madlo do ruky, automaticky se napřímila a s elegantní lehkostí mě o pár kroků předešla: díval jsem se za ní, jak v bílé uplé bundičce se zvednutým límcem vykročila pružnou, reprezentativní chůzí, na kterou byla tolik let zvyklá a kterou jsem u ní už tak dlouho neviděl. Kvůli dětem sekla s trénováním ve fitku, kde jsem ji před lety potkal, a byla už šestý rok na mateřské, po Sáře teď s Matějem. Pocítil jsem k ní starý obdiv, který je u zrodu každé lásky, zapnul bundu, dohnal ji a kufřík si zase rychle převzal. Táta nesl svou těžkou krosnu na zádech a lehce napadal na levou nohu, ale za nic na světě mi nechtěl dovolit, abych mu to břímě vzal. Oba jsme trpěli cestovní horečkou a v noci jsme toho moc nenaspali. Klára nás vyklopila u letištního terminálu a rychle jsme se rozloučili, protože děti zůstaly samy v prázdném bytě.

V letadle jsme neměli místa vedle sebe, táta seděl za mnou. Když jsme po půldruhé hodině letu přistáli, letiště Charlese de Gaulla se topilo v ranní modři a obrovské červené slunce viselo těsně nad obzorem, jako by chtělo celé to francouzské ráno políbit na tvář. Náladu mi lehce kalila jen skupinka přiopilých Čechů a Slováků. Největší showman mezi nimi, Slovák s hlasem jak amplion, křičel na všechny strany, že Austrálie je jediný kontinent, který mu ještě zbývá procestovat. „Paríž! Tu som ako doma! Tu som sa narodil!“ řval a rozpřáhl ruce v žehnajícím gestu jako Kristus nad Rio de Janeirem. Museli jsme autobusem přejet k terminálu E, blok M, což znamenalo dvě zastávky. Naštěstí všichni, včetně uřvaného Slováka, vystoupili z autobusu na první zastávce a já se konečně mohl zaradovat nad tím, že se na nějakou dobu zbavím dotěrné společnosti krajanů.

„Je to suřík,“ hlesl do zvuku motorů, které přidušeně bručely, jak pilot před přistáním snížil rychlost.

„Co?“

„Ta barva mostu,“ šeptl. Díval se upřeně na most, jehož zářivý odstín kontrastoval s barvou Pacifiku. „Suřík. Dávalo se to na auta. Vždycky se vynořil pod lakem, když si auto ťuknul. Základovka. Automechanici ju považovali za nejodolnější proti korozi. Bylo v tom olovo. To už se dneska na auta nedává.“

Jinak byl zadumaný, odtažitý, chladně rezervovaný, hleděl svýma kulatýma šedozelenýma očima z okýnka dolů a nedal na sobě znát nejmenší známku radosti nebo překvapení. Jediné, co ho zaujalo, byl jakýsi suřík. Byl jako hrdina nějakého westernu, kterému režisér nedovolí se na plátně ani jednou usmát.

Sotva jsem vyslechl otcovu stručnou přednášku o suříku, letadlo se sneslo k zemi mezi proudy aut a začalo rolovat. Dráha se táhla hned vedle dálnice a vypadalo to, že přistaneme rovnou na střechách miniautíček spěchajících tam a zase zpátky a trochu jim zválcujeme plechy, které už žádný suřík nechrání. Objemná Kaliforňanka se najednou zavrtěla na sedadle. Nad domovským zálivem se probudila z hlubokého spánku jako Šípková Růženka po polibku prince. Sklopila stolek do vodorovné polohy a pak mi s neotřesitelnou jistotou sdělila: „V San Francisku si to užijete! Právě probíhá světová série!“

„Světová série?“ hleděl jsem nechápavě na její buclatou tvář, která zářila zdravou červení.

„Jo.“

„Ale v čem?“

„V baseballu,“ odsekla, naštvaná, že něco tak jasného musí vysvětlovat.

„Giants hostí Royals.“