Start

Jennifer Worthová

Zavolejte sestřičky

Skutečný příběh z londýnského East Endu

v padesátých letech

Ikar

Jennifer Worth

CALL THE MIDWIFE

Copyright © 2002 by Jennifer Worth

All rights reserved

Translation © 2014, 2026 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-284-1354-5

Tuto knihu věnuji milovanému manželu Philipovi,

příběh „Mary“ je věnován také památce otce Josepha Williamsona

a Daphne Jonesové

Poděkování

Všem zdravotním sestrám a porodním asistentkám, mnohým už dávno na onom světě, s nimiž jsem pracovala před půl stoletím

Terri Coatesové, která oživila mé vzpomínky

Kanovníku Tonymu Williamsonovi, prezidentovi The Wellclose Trust

Elizabeth Fairbairnové, která mi dodávala odvahu

Pat Schoolingové, která měla kuráž jít do prvního vydání

Naomi Stevensové za pomoc s dialektem cockney

Suzannah Hartové, Jenny Whitefieldové, Dolores Cookové, Peggy Sayerové, Betty Howneyové, Ritě Perryové

Všem, kdo psali, četli a radili

Historické knihovně a archivu Tower Hamlets

Kurátorovi Island History Trust

Archivářovi v Muzeu v Docklands

Knihovně v Simmons Aerofilms

Předmluva

V lednu 1998 vyšel v časopise Midwives Journal článek Terri Coatesové „Porodní báby v literatuře“. Terri provedla velmi pečlivé rešerše v Evropě vydaných a anglicky psaných knih a byla nucena dospět k závěru, že postavy porodních bab se v literatuře prakticky nevyskytují.

Ví někdo, proboha, proč? V knihách se producírují kvanta fiktivních lékařů a na každém kroku trousí perly moudrosti. Nechybí ani zdravotní sestry, šikovné i nemehla. Ale porodní asistentky? Slyšel někdy někdo o tom, že by hrdinkou nějaké knihy byla porodní bába? Přitom andělíčkářství je skvělý námět pro dramatický příběh. Každé dítě je počato buď z lásky nebo z chtíče, rodí se v bolesti a je na svět vítáno většinou s radostí, avšak někdy také se slzami. Porodní asistentka je u toho, všechno to vidí. Proč tedy zůstává jako literární postava kdesi ve stínu, schována za dveřmi porodního sálu?

Terri Coatesová uzavřela svůj článek nářkem nad omezeností spisovatelů, že jim takové důležité povolání nestojí za povšimnutí. Přečetla jsem si, co napsala, přijala jsem to jako výzvu a chopila jsem se pera.

Úvod

Řeholní dům svatého Rajmunda Nenarozeného stával v centru londýnského obvodu Docklands. Bylo to spádové zařízení pro čtvrti Stepney, Limehouse, Millwall, Ostrov psů, Cubitt Town, Poplar, Bow, Mile End a Whitechapel. Oblast byla hustě osídlena a většina rodin zde žila po mnoho generací, lidé se stěhovali nanejvýš o jednu či dvě ulice dál od domu, kde se narodili. Rodinný život tu probíhal na malém prostoru a děti vychovávalo rozvětvené příbuzenstvo tet, prarodičů, bratranců a sestřenic a starších sourozenců. Všichni bydleli jen několik domů nebo nanejvýš několik ulic od sebe. Děti mohly kdykoliv ke komukoliv přijít, a když jsem tam žila a pracovala, nevzpomínám si, že by někdo zamykal dveře, s výjimkou noci.

Děti byly úplně všude a běžně si hrály na ulicích. V padesátých letech nejezdila v bočních ulicích žádná auta, protože nikdo auto neměl, takže hrát si tam bylo naprosto bezpečné. Hustý nákladní provoz kypěl na hlavních třídách, zejména na těch, které vedly do doků a z doků, ale ve vedlejších ulicích žádný provoz nebyl.

K dobrodružným hrám na hrdiny se hodily krátery po bombách. Byla jich tam spousta, děsivá připomínka války a masivního bombardování přístavu před pouhými deseti lety. Obrovské plochy řadové zástavby byly srovnány se zemí, každá v rozsahu možná dvou nebo tří ulic. Taková oblast byla vždycky nahrubo ohrazena, takže zpustošené místo se sutinami a troskami zpola stojící, zpola zřícené budovy zůstalo zčásti skryto. Možná někde visely cedule s varováním POZOR, NEBEZPEČÍ – VSTUP ZAKÁZÁN, ale to bylo pro každého nezbedného kluka kolem šesti či sedmi let jako červený hadr na býka a ke každému kráteru po bombě existovaly tajné vstupy, kde se ohrazení dalo opatrně odstranit a útlé chlapecké tělo se tudy lehce protáhlo. Oficiálně se tam nesmělo, ale všichni včetně policistů přimhuřovali oko.

Rozhodně to v těchto čtvrtích nebyla žádná selanka. Řezné rány a pouliční potyčky jak na běžicím pásu. Hospodské hádky a rvačky na denním pořádku. Domácí násilí nebylo v malých, hustě obsazených domech ničím výjimečným. Ale nikdy jsem neslyšela, že by se někdo dopustil neopodstatněného násilí vůči dítěti nebo staršímu člověku. Dodržovala se tam jistá úcta k slabším. Byla to doba bratrů Krayových, války gangů, krevní msty, organizovaného zločinu živeného rivalitou a nesnášenlivostí. Všude byli policisté a nikdy nechodili na obchůzku sami. Přesto jsem neslyšela, že by někdo přepadl starou dámu a okradl ji o důchod nebo že by někdo unesl a zavraždil dítě.

Naprostá většina mužů, kteří v obvodu žili, pracovala v přístavu.

Zaměstnanost byla vysoká, ale platy nízké a pracovní doba dlouhá. Muži, kteří vykonávali kvalifikovanou práci, si vydělávali relativně dost peněz, měli stálé zaměstnání a svá místa si žárlivě střežili. Řemeslo se obvykle udržovalo v rodině, dědilo se z otce na syny nebo na synovce. Pro příležitostné dělníky musel ale život být peklo. Pokud nepřiplula loď, kterou by bylo potřeba vykládat, nebyla ani žádná práce a chlapi se celý den poflakovali kolem brány do přístavu, pokuřovali a klábosili. Když ale připlula loď a bylo potřeba ji vyložit, znamenalo to dát se do práce a dřít nepřetržitě čtrnáct, někdy i osmnáct hodin. Začínali v pět ráno a končili kolem desáté večer. Žádný div, že po takovém zápřahu obsadili místní krčmy a zpili se do němoty. Chlapci začínali pracovat v docích už v patnácti letech s tím, že budou vykonávat stejně těžké práce jako každý dospělý muž. Všichni byli členy odborů a odbory se jim snažily vyjednat adekvátní mzdy a spravedlivou pracovní dobu, ale byly vázány systémem „closed shop“, to znamená, že zaměstnavatel je povinen zaměstnávat pouze členy odborů. Tento systém nakonec mezi dělníky vnášel stejné množství problémů a zlé vůle, jako jim přinášel výhod. Bez odborů by se však míra vykořisťování dělníků v padesátých letech 20. století nelišila příliš od míry vykořisťování v padesátých letech 19. století.

Uzavírání sňatků mezi mladistvými nebylo nic výjimečného. Slušní obyvatelé East Endu byli v otázkách sexuální morálky velmi zásadoví, ba až prudérní. Neexistovalo, aby partneři nebyli sezdáni, a žádná dívka by nežila se svým přítelem „na hromádce“. Pokud by se o to pokusila, uvrhla by do hanby celou rodinu. O tom, co se dělo v kráterech po bombách nebo za popelnicemi, se nemluvilo. Pokud dívka otěhotněla, octl se mladík pod takovým tlakem, že jen málokterý odolal. Rodiny byly velké, často velmi velké, a k rozvodům docházelo jen zřídka. Divoké hádky a domácí násilí byly na denním pořádku, ale manžel a manželka obvykle drželi spolu.

Ženy chodily do práce jen výjimečně. Mladé dívky samozřejmě ano, ale jakmile se mladá žena usadila, nepřicházelo to v úvahu: jejím údělem bylo vychovávat děti, uklízet, prát, nakupovat a vařit, nekonečný kolotoč života. Často jsem si říkala, jak to tyhle ženy vůbec mohou zvládat, s třinácti nebo čtrnácti dětmi v malém domě s pouhými dvěma či třemi pokoji. Některé velké rodiny žily v činžovních bytech, kde měly mnohdy jen dva pokoje a mrňavou kuchyňku.

Antikoncepce, pokud ji vůbec kdo praktikoval, byla nespolehlivá. Nechávalo se to na ženách, které spolu donekonečna probíraly plodné a neplodné dny, jilmovou kůru, gin a zázvor, výplachy horkou vodou a tak podobně, ale málokterá chodila do nějaké antikoncepční poradny a podle toho, co jsem slyšela, většina mužů kategoricky odmítala používat kondom.

Valnou část pracovního dne zabíralo ženám praní, věšení a žehlení prádla. Něco jako pračka vůbec neexistovalo a bubnovou sušičku ještě nikdo nevynalezl. Na dvorcích pořád vlálo prádlo a my porodní asistentky jsme si často musely cestu ke svým pacientkám klestit houštinou pleskajících prostěradel a oblečení všeho druhu. A další prádlo bylo ještě v domě nebo v bytě. Musely jsme se pod ním shýbat nebo se mezi ním proplétat v chodbě, na schodech, v kuchyni, v obýváku i v ložnici. Veřejné prádelny se zavedly až v šedesátých letech, takže se všechno pralo ručně a doma.

V padesátých letech byla do většiny domů zavedena studená voda a splachovací záchod stával venku na dvoře. Někde měli dokonce i koupelnu. V činžovních domech ale ne a lidé se tenkrát běžně chodili koupat do veřejných lázní. Vzpouzející kluky tam sveřepé matky zaháněly jednou týdně a vždycky je samy pořádně vydrbaly. Tutéž týdenní očistu podstupovali i muži, ti to pravděpodobně dostali od žen příkazem. Mohli jste je vídat, jak se v sobotu odpoledne ubírají do veřejných lázní s malým ručníkem, kouskem mýdla a kyselým výrazem jako výmluvným svědectvím o tom, že svedli svou každotýdenní bitku, a zase prohráli.

Ve většině domů byl rozhlas po drátě, ale za celou dobu, co jsem působila v East Endu, jsem nespatřila ani jeden televizní přijímač, což mohla být docela dobře další z příčin, proč byly rodiny tak početné. Ve volném čase se chodilo do hospod, do pánských klubů, na taneční zábavy, do kina, do hudebních klubů a na psí zápasy. Centrem společenského života byl pro mladé lidi kupodivu dost často kostel a v každém se konala po celý týden každý večer různá setkání mládeže a jiné akce. V kostele Všech svatých na East India Dock Road, což je velká viktoriánská stavba, čítal klub mládeže mnoho set členů. Vedl ho pastor a minimálně sedm mladých akčních kurátorů. Večer co večer organizovali program pro pět set nebo šest set mladých lidí, což se dalo zvládnout věru jen s vynaložením veškeré síly jejich mládí a energie.

Do přístavu se stahovaly tisíce námořníků ze všech koutů světa, ale rodin, které tam žily, se to nijak zvlášť nedotýkalo. „Staráme se o sebe,“ říkali místní a znamenalo to, žádné bratříčkování. Dcery si pečlivě hlídali: námořníci mohli uspokojit své potřeby v bordelech, jichž tam byly spousty. Do dvou nebo tří takových mne má práce také zavedla, a působilo to tam velmi nevábně.

Prostitutky nabízely služby na hlavních ulicích, ale ve vedlejších už ne, dokonce ani na Ostrově psů, který byl pro námořníky na připlouvajících lodích první štací. Zkušená profesionálka by nikdy v takové nevýhodné oblasti nemarnila čas, a pokud by neznalá začátečnice byla natolik zpozdilá, že by se o to chtěla pokusit, rozhořčení místní obyvatelé, muži stejně jako ženy, by ji odtamtud šupem vypakovali, pravděpodobně s použitím násilí. O existenci bordelů všichni věděli, a všechny nevěstince měly neustále plno. Troufám si říci, že byly ilegální, a policie v nich čas od času provedla šťáru, ale na obchod to, zdá se, nemělo žádný vliv. Díky nevěstincům tak alespoň nekvetla prostituce otevřeně na ulicích.

Za posledních padesát let se život nenávratně změnil. Nic nepřipomínalo tu oblast tak, jak ji známe dnes. Rozpadl se koncept rodiny, za své vzal i společenský život a staletí tradic definitivně ukončily tři věci, které se během jednoho desetiletí odehrály jedna za druhou – zrušení přístavu, demolice slumů a antikoncepční pilulka.

S demolicí slumů se začalo koncem padesátých let, v té době jsem v oblasti stále ještě pracovala. Domy byly bezpochyby hodně zchátralé, ale pro lidi představovaly domov a měli to tam rádi. Pamatuji si, jak mnozí – a že jich bylo spousta, staří i mladí, muži i ženy – odcházeli z městského úřadu s lejstrem, v němž jim bylo dáno na vědomost, že jejich dům nebo dům, ve kterém je jejich byt, bude zbourán a že se mají přestěhovat. Většinou plakali. Neznali žádný jiný svět a přestěhovat se o šest kilometrů dál jim připadalo jako jít na konec světa. Přesuny roztrhaly rozvětvené rodiny a odnesly to děti. Vynucená změna také doslova zabila mnoho starých lidí, kteří se už nedokázali přizpůsobit. Co je po zbrusu novém bytě s ústředním topením a koupelnou, když už nikdy neuvidíte vnoučata, nemáte si s kým popovídat a do hospody, kde měli nejlepší pivo v celém Londýně, to teď máte šest kilometrů?

Antikoncepční pilulky se začaly používat na začátku šedesátých let a zrodila se žena moderní doby. Ženy přestal válcovat nikdy nekončící kolotoč rození dětí, mohly se stát samy sebou. S antikoncepční pilulkou přišlo to, co dnes nazýváme sexuální revolucí. Poprvé v historii mohly být ženy jako muži a užívat si sex jen kvůli sexu samotnému. Na konci padesátých let jsme každý měsíc v našich záznamech evidovaly osmdesát až sto porodů. V roce 1963 klesl počet na čtyři až pět porodů měsíčně. Tomu tedy říkám sociální změna jaksepatří!

Přístav se rušil postupně více než patnáct let, ale od osmdesátých let už obchodní lodě nepřiplouvají a neodplouvají. Muži tu měli práci, odbory se snažily vyjednávat v jejich prospěch a během sedmdesátých let dělníci z doků mnohokrát stávkovali, ale už bylo rozhodnuto. Ve skutečnosti stávky nejenže k zachování práce nepřispěly, ale uzavírání doků spíše urychlily. Pro zdejší muže byly doky víc než jen práce, dokonce i víc než způsob života – byl to vlastně sám život – a těmto mužům se zhroutil jejich svět. Přístavy, které byly po staletí hlavními tepnami Anglie, ztratily význam. To byl konec Docklands tak, jak jsem je znala.

Viktoriánské období přineslo zemi sociální reformy a s nimi významné změny. Spisovatelé čeřili veřejné mínění knihami, v nichž psali, poprvé v dějinách, o hanebnostech, které se nikdy předtím neventilovaly. Součástí těchto reforem byla i snaha řešit potřebu lepší zdravotní péče v nemocnicích, a to přitáhlo pozornost mnoha prozíravých a vzdělaných žen. Služby poskytované zdravotními sestrami a porodními asistentkami byly na žalostné úrovni. Pro vzdělanou ženu to nebyla práce dost důstojná, a otevíral se tedy prostor pro negramotnost a šlendrián. Pitoreskní postavy Sairey Gampové a Betsy Prigové – nevzdělaných špindír holdujících ginu, jak je stvořil Charles Dickens – nám mohou připadat k popukání, když si o nich čteme, ale kdybyste byli chudí a nezbylo by vám než svěřit svůj život do jejich rukou, smích by vás asi brzy přešel.

Jako ošetřovatelka proslula Angličanka Florence Nightingaleová, která svou neústupností a organizačními schopnostmi změnila tvář ošetřovatelství jednou provždy. Nebyla však sama: historii moderního ošetřovatelství spoluvytvářelo mnoho skupin žen oddaných svému poslání, které zasvětily život zvyšování úrovně zdravotnické péče. Jednou takovou skupinou byly Porodní asistentky svatého Rajmunda Nenarozeného. To bylo řeholní společenství anglikánských jeptišek, které si vytkly jako své poslání poskytovat ženám z chudých vrstev bezpečnější porodnickou asistenci. Měly řádové domy v londýnském East Endu a v mnoha slumech hlavních průmyslových měst Velké Británie.

V 19. století (a samozřejmě i dřív) si žádná chudá žena nemohla dovolit zaplatit cenu, jakou požadoval za přítomnost u porodu lékař. Takže jí nezbývalo než spolehnout se na služby nevzdělané, samozvané porodní báby neboli „akušérky“, jak se jim tehdy říkalo. Některé byly snad i docela šikovné, ale jiné měly na svém kontě děsivá skóre úmrtnosti. V polovině 19. století byla úmrtnost rodiček v nejchudších společenských vrstvách kolem 35-40 procent a úmrtnost novorozenců kolem 60 procent. Komplikace jako eklampsie, vnitřní krvácení nebo abnormální poloha plodu znamenaly pro matku nevyhnutelnou smrt. Pokud se při porodu vyskytla podobná abnormalita, odsoudila nejednou akušérka rodičku k agonii a smrti. Není pochyb, že jejich pracovní postupy byly, mírně řečeno, nehygienické a měly za následek infekci, onemocnění a často i smrt.

Akušérky nejenže neměly žádné vzdělání, ale nebyly ani nikde registrovány, takže neexistovala evidence o jejich počtu ani kontrola jejich činnosti. Porodní asistentky svatého Rajmunda pochopily, že řešení tohoto sociálního nešvaru tkví v náležitém výcviku porodních asistentek a zákonné kontrole jejich práce.

A právě v boji o zavedení zákona narazily tyto pokrokové řádové sestry a jejich mecenáši na nejzavilejší opozici. Bitva se rozpoutala kolem roku 1870 a zuřila po několik desetiletí. Jejich snahy byly označovány za „absurdní“ či „kuriózní“, říkalo se jim „darmožroutky“ a „otravné potížisty“. Čelily obviněním ze všeho možného od perverze po ziskuchtivost. Ale sestry rajmundky se nenechaly umlčet.

Bitva trvala třicet let, až byl v roce 1902 konečně vydán zákon o porodních asistentkách a vznikla Královská společnost porodních asistentek (Royal College of Midwives).

Svou práci opíraly Porodní asistentky svatého Rajmunda Nenarozeného o zásady náboženských přikázání. Jsem přesvědčena, že to v té době byla nutnost, protože pracovní podmínky byly natolik odpudivé a práce sama tak úmorná, že ji mohly dobrovolně vykonávat jen ty, které se cítily být Bohem povolány. Florence Nightingaleová uvádí, že když jí bylo necelých dvacet let, zjevil se jí Kristus a řekl jí, že má život zasvětit právě této práci.

Porodní asistentky svatého Rajmunda působily ve slumech londýnského obvodu Docklands mezi nejchudšími z chudých a v druhé polovině 19. století tam byly jediné důvěryhodné porodní asistentky. Pracovaly neúnavně při epidemiích cholery, břišního tyfu, dětské obrny a tuberkulózy. Ve 20. století byly aktivní v obou světových válkách. Ve čtyřicátých letech zůstaly v Londýně a přestály masivní bombardování přístavu během takzvané bleskové války. Přiváděly děti na svět v protileteckých krytech, bunkrech, kryptách kostelů a stanicích podzemní dráhy. Práci, jíž zasvětily život, vykonávaly obětavě a bez odpočinku, a všichni lidé, kteří bydleli v Docklands, je znali, vážili si jich a obdivovali je. A mluvili o nich s upřímnou láskou.

Takové byly Porodní asistentky svatého Rajmunda Nenarozeného, když jsem se o nich poprvé dozvěděla: řád jeptišek, které sloužily Bohu a vázal je slib chudoby, čistoty a poslušnosti, ale byly to zároveň kvalifikované ošetřovatelky a porodní asistentky. A tak jsem se mezi ně dostala i já. A byla to nejdůležitější zkušenost mého života.

Zavolejte porodní asistentku

Proč jsem to vůbec šla dělat? Nejspíš jsem se zbláznila! Mohla jsem dělat tucet jiných věcí – mohla ze mě být modelka, letuška nebo číšnice na lodi. Hlavou mi táhly všelijaké představy, jedna lákavější než druhá, samá dobře placená zaměstnání. Jen husu napadne být zdravotní sestrou. A navíc porodní asistentkou…

Půl třetí ráno! Soukám se, ještě v polospánku, do uniformy. Pouhé tři hodiny spánku po sedmnáctihodinovém pracovním dni. Kdo by o takovou práci stál? Venku je zima, lezavo a prší. Řeholní dům svatého Rajmunda Nenarozeného je sám studený až dost a rám bicyklu ještě studenější. Ve tmě šátrám po kole a odírám si holeň. Mechanicky, navyklým pohybem si upevňuji porodnickou brašnu na rám kola a vyjíždím na opuštěnou ulici.

Zahýbám za roh, pak po Leyland Street přes East India Dock Road a na Ostrov psů. Déšť mě probudil a pravidelné šlapání do pedálů mne uklidňuje. Proč jsem se vlastně chtěla stát zdravotní sestrou? V myšlenkách se nechávám přenést o pět nebo šest let zpátky. Rozhodně jsem necítila nic jako volání shůry, žádnou neodolatelnou touhu pomáhat nemocným, jaká se u zdravotních sester předpokládá. Co to tedy bylo? Nešťastná láska, co jiného, potřeba dostat se pryč, výzva, a taky sexy uniforma, stažená v pase a s těmi manžetami a límečkem a koketním čepečkem. Opravdu jen kvůli tomu všemu? Fakticky nevím. Pokud jde o tu sexy uniformu, mohu se tomu jen smát, myslím si a šlapu do pedálů v dešti, v pláštěnce z modrého gabardénu a s čepcem staženým hluboko přes hlavu. Sexy, jen co je pravda.

Jedu přes první otočný most, který uzavírá suché doky. Celý den je tam kravál a hemží se to tam lidmi, nakládají a vykládají velké lodě. Tisíce lidí: dokaři, přístavní dělníci, řidiči, lodivodové, námořníci, montéři, jeřábníci, všichni makají jako diví. Zatím je přístav ztichlý, jediný zvuk, který je tu slyšet, je šplouchání vody. A je tma jako v pytli.

Kolem činžáků, kde ve svých mrňavých dvoupokojových bytech spí tisíce lidí, pravděpodobně po čtyřech nebo pěti v jedné posteli. Dva pokoje pro rodinu s deseti nebo dvanácti dětmi. Jak to vůbec zvládají?

Jedu dál, musím se co nejrychleji dostat k pacientce. Dvojice policistů: mávají mi a zdraví mě. Tenhle člověčenský kontakt mi neskutečně zvedá náladu. Zdravotní sestry a policisté k sobě mají blízko, zejména v East Endu. Je zajímavé, že vždycky chodí po dvou, asi aby si vzájemně kryli záda. Samotného policistu nikdy nepotkáte. Ale my zdravotní sestry a porodní asistentky jsme vždycky samy, ať jdeme pěšky, nebo jedeme na kole. Na nás nikdo ruku nevztáhne. Tak vysoko sahá úcta, možná až bázeň, jakou chová i ten nejdrsnější dokař k místním porodním asistentkám. Můžeme se samy vydat kamkoliv, ve dne i v noci, a nemusíme se ničeho bát.

Přede mnou je setmělá, neosvětlená ulice. Kolem ostrova vede okružní silnice, z níž ale odbočují postranní cesty, které se všelijak křižují a v každé jsou tisíce řadových domků. Má to tam romantickou atmosféru, protože plynoucí řeka pořád vydává nějaké zvuky.

Za chvilku už uhýbám z West Ferry Road do sítě postranních uliček. Dům, kde je má pacientka, zahlédnu okamžitě – jedině tam se svítí.

Chystá se na mne učiněná ženská delegace. Všechny mne vítají: matka nemocné, její babička (nebo obě babičky?), dvě nebo tři tety, sestry, nejlepší kamarádky, sousedka. Ještě že tu, Bohu díky, tentokrát není paní Jenkinsová, myslím si.

Kdesi v pozadí mocného sesterstva se krčí jediný muž, původce všeho toho rozruchu. Vždycky je mi v takové situaci mužů líto. Nikdo si jich nevšímá.

Ženy hlučí a brebentí a jejich švitoření kolem mne vytváří neviditelnou clonu.

„Ahoj, zlato, jak to de? Hodila ste sebou, paráda.“

„Dejte sem ten baloňák a bunetu.“

„Je tam ceďák, co? Poďte dál a zahřejte se.“

„Dáte si čaj? To vám zahřeje tělo, co řikáte, zlato?“

„Je nahoře, tam, co posledně. Stahy každejch pět minut. Dyž ste odešla, usnula a spala skoro až do půlnoci. Pak se probudila, byly asi dvě, bolesti začaly bejt horší, a častější, tak sme myslely, že bysme měly ´zavolat porodní asistentku´, viď, mami?“

Mami přitakává a autoritativně se dere dopředu.

„Máme horkou vodu, zásobu fajnovejch čistejch ručníků, všechny jsme je nechaly nad kamnama, takže miminko pude hned do teplýho.“

Nikdy toho moc nenamluvím a v téhle situaci ani nemusím. Podávám jim svou pláštěnku a klobouček, ale čaj odmítám, protože zkušenost mne naučila, že čaj, který dělají v Poplaru, bývá odporný: tak hustý, že by se jím dal natírat plot, hodiny vařený na kamnech a slazený lepivým kondenzovaným mlékem.

Jsem ráda, že jsem Muriel vyholila už předtím ve dne, když bylo ještě světlo a nehrozilo nebezpečí, že bych ji mohla pořezat. Zároveň jsem jí už dala i klyzma. Klystýr je hnusná práce, tak jsem ráda, že to máme za sebou. Kromě toho, komu by se chtělo dávat klystýr z litru mýdlové vody (zvláště nemají-li v domě záchod), se vší tou následnou spouští a smradem, v půl třetí ráno?

Jdu nahoru za Muriel, je to buclatá pětadvacetiletá dívka a rodí své čtvrté dítě. Plynová lampa ozařuje pokoj měkkým, teplým světlem. V kamnech hoří oheň a je tam horko k zalknutí. Letmým pohledem zjišťuji, že Muriel už je na prahu druhé doby porodní – potí se, zrychluje se jí dech, má takový ten zvláštní, nepřítomný pohled, který má žena vždycky v tuhle dobu, když potřebuje koncentrovat veškeré mentální i fyzické síly na tělo a na zázrak porodu, k němuž se chystá. Nic neříká, jen mi stiskne ruku a zaneprázdněně se usměje. Rozloučily jsme se před třemi hodinami, to jí začínala první fáze. Celý den se namáhala a byla hodně unavená, tak jsem jí kolem desáté večer dala chloralhydrát v naději, že bude spát celou noc a probudí se ráno odpočatá. Nezabralo to. Jde vůbec někdy něco tak, jak si to člověk přeje?

Potřebuji zjistit, jak daleko už je, tak se chystám provést vaginální vyšetření. Umývám si ruce a v ten moment přichází další bolest – vyloženě vidíte, jak nabývá na síle, až vám připadá, že jí roztrhne to její ubohé tělo. Ve vrcholné fázi vyvíjí údajně každý děložní stah stejný tlak, jako když se zavírají dveře vagonu podzemní dráhy. Když se teď dívám, jak se Muriel namáhá, docela tomu věřím. Její matka a sestra sedí vedle ní. Tiskne se k nim v bezdeché agonii, nemůže mluvit, tak jen z hloubi hrdla sténá, dokud to nepřejde, pak vyčerpaně klesá na postel, aby nabrala sílu zase k další kontrakci.

Navlékám si rukavice a jednu ruku v rukavici si mažu lubrikantem. Vyzývám Muriel, aby pokrčila nohy v kolenou, protože ji potřebuji vyšetřit. Ví přesně, co a proč se chystám udělat. Dávám jí sterilní plenu pod hýždě a vsouvám jí dva prsty do vagíny. Hlavička už je pěkně dole, přední postavení, zbývá jen maličký lem děložního hrdla, ale plodový vak zjevně ještě nepraskl. Poslouchám srdeční akci plodu, tep pravidelný, 130. Výborně. To je vše, co potřebuji vědět. Říkám jí, že všechno jde normálně a že teď už to nebude trvat dlouho. Pak ji zachvátí další bolest a všechna slova i činy na čas přehlušuje strašlivý nápor síly, jak se musí namáhat.

Chystám si nástroje a pomůcky. Prádelník mi uvolnili už předtím, abych měla volnou pracovní plochu. Připravuji si nůžky, pupečníkové svorky, pupečníkový tkaloun, fetální stetoskop, emitní misky, gázu a vatové tampony i zaškrcovací kleště. Není toho potřeba mnoho, v každém případě musí být člověk mobilní, jak na bicyklu, tak po kilometrech schodišť a pavlačí činžovních domů.

Postel už je přichystaná. Nastávajícím matkám poskytujeme balíček do porodnice, který si manžel vyzvedl už asi týden nebo čtrnáct dní před porodem. Obsahuje porodnické vložky – říkáme jim „zajíčci“ –, velké propustné jednorázové pleny a nepropustný hnědý papír. Ten hnědý papír působí směšně staromódně, ale skvěle se osvědčuje. Zakryje se jím celá postel, rozloží se na něj všechny propustné vložky a pleny a po porodu se do něho všechno sbalí a spálí se to.

Také postýlka je už připravena. Je tu i šikovný velký lavor a dole udržují ve varu litry horké vody. Do domu není zavedena teplá voda a já si říkám, jak to asi zvládali v časech, kdy vůbec neměli vodovod. Musel to pro ně být zápřah na celou noc, někdo musel pro tu vodu chodit a vařila se pořád dokola. A na čem ji vůbec vařili? Nejspíš v kuchyni na kamnech, do kterých museli neustále přikládat, buď uhlím, pokud si je mohli dovolit, nebo v opačném případě naplaveným dřívím.

Ale nemám moc času, abych jen tak seděla a přemítala. Při téhle práci někdy čekáte celou noc, ale mně teď něco říká, že tentokrát to tak nebude. Bolesti jsou pořád silnější a přicházejí v kratších intervalech a vzhledem k tomu, že už je to její čtvrté dítě, vypadá to, že co nevidět nastane druhá doba porodní. Bolesti teď přicházejí každé tři minuty. Kolik toho ještě vydrží, kolik toho může žena vůbec vydržet? Vak náhle praská a postel zalévá plodová voda. Takhle se mi to líbí. Když voda odejde moc brzy, jsem vždycky trochu nervózní. Necháme odeznít kontrakci a spolu s matkou, jak nejrychleji můžeme, vyměňujeme promočené pleny. Muriel se v této fázi nemůže zvedat, tak ji musíme odkulit. Při dalším stahu už vidím hlavičku. Teď je třeba se maximálně soustředit.

Přirozený instinkt ji vede k tomu, že začíná tlačit. Když jde všechno dobře, vytlačí vícerodička hlavičku často během několika vteřin, ale já to takhle nechci. Každá dobrá porodní asistentka se snaží vést porod hlavičky pomalu a plynule.

„Až tenhle stah odezní, položte se na levý bok, Muriel. Teď, když jste na zádech, se snažte tolik netlačit. No tak, otočte se, zlato, obličejem ke zdi. Pokrčte pravou nohu k bradě. Dýchejte zhluboka. Soustřeďte se jen na to, abyste zhluboka dýchala. Vaše sestra vám pomůže.“ Skláním se nad nízkou prověšenou postel. Čím to, že jsou všechny postele v těchto čtvrtích uprostřed prověšené? Párkrát jsem si už musela nechat porodit dítě na kolenou. Teď na to ale není čas, přichází další stah.

„Dýchejte zhluboka, trochu zatlačte, ale ne moc.“ Kontrakce odezní a já znovu poslouchám srdeční akci plodu: tentokrát 140 tepů. To je pořád v normě, ale zrychlující se tep ukazuje, jaká je to i pro dítě námaha, proklubat se na svět. Další kontrakce.

„Zatlačte trochu, Muriel, jen trošku, za chvíli už bude děťátko venku.“

Je bolestí úplně bez sebe, ale v posledních několika okamžicích před porodem zachvacuje ženu jakási horečná slast, a bolest, zdá se, nevadí. Další kontrakce. Progrese hlavičky jde rychle, až moc rychle.

„Netlačte, Muriel, jen dýchejte – nádech, výdech – rychle, takhle, dýchejte takhle.“

Přidržuji hlavičku, aby nevyklouzla ven moc překotně a neroztrhla hráz.

Je velmi důležité jemně hlavičku mezi kontrakcemi polohovat, a jak ji tak přidržuji, uvědomuji si, že se potím námahou, soustředěním, horkem i silou prožitku té chvíle.

Stah odezní a já si dopřávám trochu úlevy, znovu poslouchám srdeční ozvy plodu – pořád v normě. Porod je na spadnutí. Opírám zápěstí pravé ruky za roztažený řitní otvor a pevně a stejnoměrně stlačuji dopředu, dokud není koruna ve vulvě zřetelně patrná.

„Ještě jeden stah, Muriel, a hlavička bude venku. Teď, prosím vás, vůbec netlačte. Nechte to všechno na svých břišních svalech. Zkuste se uvolnit, nic víc nemusíte dělat, jen se uvolněte a dýchejte jako šílená.“

Připravuji se na další kontrakci, přichází s překvapivou rychlostí. Muriel neustále zrychleně dýchá. Uvolňuji hráz kolem vystupující koruny a hlavička je na světě.

Všichni vydechneme úlevou. Muriel je z námahy úplně vyčerpaná.

„Skvělá práce, Muriel, vedete si parádně, teď už to bude raz dva. Ještě jeden stah a dozvíme se, jestli to je chlapeček, nebo holčička.“

Děťátko má promodralý, svraskalý obličejíček potřísněný hlenem a krví. Poslouchám srdeční akci. Pořád v normě. Všímám si zevní rotace hlavičky o osminu kruhu. Ukazuje se raménko, lze je teď porodit zpod stydkého pysku.

Další kontrakce.

„To je ono, Muriel, teď můžete zatlačit – pořádně.“

Pohybem dopředu a dozadu uvolňuji přední raménko. Následuje druhé raménko a paže a celé tělíčko dítěte klouže hladce ven.

„Je to zase chlapeček,“ volá matka. „Bohu díky. Je v pořádku, sestro?“

Muriel vhrkly do očí slzy štěstí. „Ach, Bůh mu požehnej. No tak, ukažte mi ho. Ach, ten je roztomilej.“

Jsem naměkko skoro stejně jako Muriel, takovou silou mne zachvacuje úleva, že porod proběhl hladce a všechno je v pořádku. Teď ještě odříznout dítě od pupečníku. Uchopím pupeční šňůru na dvou místech a provádím řez uprostřed. Beru děťátko za kotníky a držím ho hlavou dolů, aby se nenadechlo hlenu.

Dýchá. Dítě je teď samostatnou bytostí.

Balím ho do osušek, které mi podávají, a předávám ho Muriel. Bere si ho na ruku, rozněžňuje se nad ním, pusinkuje ho, říká mu „ty můj krásnej, roztomilej andílku“. Zcela upřímně, dítě v těch prvních několika minutách po narození, celé od krve, pořád ještě lehce namodralé a s očima v sloup, není zrovna nějakým výstavním kusem. Ale matka ho nikdy takhle nevidí. Pro ni je její právě narozené děťátko dokonalost sama.

Moje práce ale ještě neskončila. Ještě musí odejít placenta a musí se odloučit v celku, nesmí se z ní žádný kus utrhnout a zůstat v děloze. Kdyby se to stalo, rodičce by hrozilo vážné nebezpečí infekce, dalšího krvácení, snad i masivní hemoragie, a to by mohlo být fatální. Dostat placentu ven celou a neporušenou je zřejmě nejkomplikovanější část každého porodu.

Stává se, že děložní svaly poté, co se úspěšně zhostily náročného úkolu přivést děťátko na svět, si jakoby chtějí dát prázdniny. Na další kontrakce je často potřeba vyčkat deset až patnáct minut. Je to příjemné pro matku, která si nepřeje nic jiného než ležet a chovat děťátko, a co se děje tam dole, ji nezajímá, ale pro porodní asistentku to může být pěkně horká chvilka. Když se stahy dostaví, bývají často velmi slabé. Zdařilé odloučení placenty je obvykle záležitostí pečlivého načasování, správného úsudku a nejvíc ze všeho zkušenosti.

Říká se, že dobrou porodní asistentkou se stáváte až po sedmi letech praxe. Toto byl teprve můj první rok, byla jsem tam sama, uprostřed noci, u ženy, která mi i s celou svou rodinou důvěřovala, a v domě nebyl telefon.

Bože, dej, ať se nedopustím žádné chyby, modlila jsem se.

Nejdřív uklízím tu nejhorší spoušť z postele a pak pokládám Muriel na záda, na suché vyhřáté porodnické vložky, a přikrývám ji dekou. Pulz a tlak má normální a děťátko si hoví spokojeně v její náruči. Nezbývá mi než čekat.

Sedám si na židli vedle postele, s rukou na fundu, abych mohla celý proces sledovat pohmatem. Třetí doba porodní může někdy trvat dvacet až třicet minut. Medituji o tom, jak důležité je být trpělivý, a o možných nebezpečích, která mohou povstat z touhy věci uspěchat. Fundus hmatám měkký a široký, takže placenta je zjevně ještě přichycena v horním děložním segmentu. Uplyne celých deset minut a pořád žádná kontrakce. Pupečník vyčnívá z vagíny a já ho obvykle hned pod pochvou zaškrtím, abych viděla, kdy se pupeční šňůra začne prodlužovat – známka, že se placenta odloučila a sestupuje do dolního děložního segmentu. Nic se ale neděje. Hlavou mi běží, že v historkách o taxikářích nebo řidičích autobusu, kteří úspěšně zasáhli při nenadálém porodu, se o tomhle nikdy nemluví. Každý řidič autobusu dokáže poskytnout první pomoc při porodu, ale opravdu má ponětí, jak si poradit s třetí dobou porodní? Řekla bych, že většina neinformovaných lidí má tendenci za pupečník tahat, protože si myslí, že se tím urychlí vypuzení placenty, ale to může skončit naprostou katastrofou.

Muriel se mazlí s děťátkem a pusinkuje ho a její matka mezitím uklízí. V kamnech praská oheň. Tiše sedím, čekám, přemítám.

Jak to, že porodní asistentky nepovažuje společnost za hrdinky? Proč se netěší větší vážnosti? Lidé by je měli vynášet do nebes, všichni do jednoho. Ale nikdo to nedělá. Odpovědnost, kterou na sebe berou, je nezměrná. Jejich praktické znalosti a vědomosti nemají obdoby, a přitom to lidé považují za něco samozřejmého a na porodní asistentky se dívají svrchu.

Všichni studenti medicíny se v padesátých letech učili porodnickou praxi od porodních asistentek. Do učeben samozřejmě docházeli na přednášky, které připravoval porodník, ale bez klinické praxe nemají přednášky žádný význam. Takže ve všech fakultních nemocnicích bývali studenti přiděleni k některé z porodních asistentek, které měly na starosti výuku, a doprovázeli ji v jejím obvodu, aby se vyučili porodnické praxi v terénu. Všichni praktičtí lékaři získali porodnickou odbornost pod supervizí porodní asistentky. Ale o tom sotva někdo něco ví.

Fundus se zpevňuje, a jak se svaly kontrakcí napínají, trochu se v břiše zvedá. Asi už je to tady. Ale není. Na pohmat to ještě není ono. Po kontrakci je fundus pořád moc měkký.

Další čekání.

Zamýšlím se nad neuvěřitelným pokrokem, k němuž díky existenci porodních asistentek v uplynulých sto letech došlo. Ženy odhodlané zasazovat se o věc se to musely správně naučit a musely to naučit další. Není to ani padesát let, co došlo k posvěcení porodnické specializace legislativou. Mé matce a všem jejím sourozencům pomáhala na svět nějaká nekvalifikovaná žena, obyčejně se jí říkalo „porodní bába“ nebo „akušérka“. Lékař, jak mi vyprávěli, u toho nebyl.

Přichází další kontrakce. Fundus se mi pod rukou zvedá a zůstává zpevněný. Současně se trochu pohnula svorka, kterou jsem zaklesla na pupečník. Měřím si to. Ano, pupečník se bez problémů prodloužil o nějakých dalších deset nebo patnáct centimetrů. Placenta se odloučila.

Žádám Muriel, aby dala dítě své matce. Ví, co se chystám dělat. Masíruji rukou fundus, až je pevný, zaoblený a pohyblivý. Potom ho uchopím a stlačuji směrem do pánve. Stále ho hnětu a placentu už je vidět v pochvě, vytahuji ji druhou rukou ven. Vycházejí plodové blány a za nimi se vyvalí čerstvá krev a trochu sražené krve.

Zmocňuje se mne slabost z úlevy. Máme hotovo. Kladu emitní misku na prádelník, kde její obsah později podrobím inspekci, a sedám si vedle Muriel. Dalších deset minut jí masíruji fundus, abych měla jistotu, že zůstane pevný a zaoblený, aby mohly odejít zbylé krevní sraženiny.

V posledních letech se rodičce po porodu rutinně podává oxytocin k vyvolání okamžitých a silných děložních kontrakcí, takže placenta je vypuzena během tří až pěti minut po porodu dítěte. Lékařská věda postupuje mílovými kroky! Ale v padesátých letech jsme v porodnictví žádné takové podpůrné prostředky neměli.

Teď už zbývá jen všechno uklidit a dočistit. Paní Hawkinsová dceru umývá a stíhá ji i převléknout, a já mezitím prohlížím placentu. Zdá se, že je celá, a plodové blány neporušené. Potom vyšetřuji děťátko, vypadá to, že je zdravé a že je vše v normálu. Koupu ho, oblékám ho do oblečku, který je mu směšně veliký, a zamýšlím se nad Murieliným štěstím a radostí. Je uvolněná a v pohodě. Vypadá unaveně, ale nevidím na ní žádné známky stresu nebo napětí. To se nestává skoro nikdy! Žena v sobě musí mít zabudován nějaký mechanismus, který jí totálně vymaže paměť, nějakou chemikálii nebo hormon, který se vyplaví do paměťového sektoru mozku okamžitě po porodu, takže si vůbec nevybavuje agonii, kterou jen nedlouho předtím podstoupila. Kdyby tomu tak nebylo, žádná žena by už nikdy nechtěla mít další dítě.

Když je všechno tip ťop, může se přijít podívat i šťastný otec. Dnes je přítomnost otce u porodu běžná, většina mužů je se svými manželkami už od první doby porodní a asistují při celém porodu. Ale to je móda posledních let. Pokud vím, kam až historie sahá, bylo něco takového zcela neslýchané. V padesátých letech by byla taková představa rozhodně pro každého naprosto šokující. Porod byl považován za výlučně ženskou záležitost. Dokonce ani lékaři (což byli do konce 19. století jen muži) k němu nebyli připouštěni a muži začali docházet k porodům, až teprve když bylo porodnictví uznáno za lékařský obor.

Jim je drobný muž, pravděpodobně mu ještě není ani třicet let, ale vypadá skoro na čtyřicet. Vplíží se do pokoje, tváří se rozpačitě a zmateně. Jazyk má jako svázaný, zřejmě proto, že jsem tam já, ale dost bych se divila, kdyby vůbec pořádně ovládal běžnou angličtinu. Zamumlá: „Všechno v cajku, borynko?“ a líbá Muriel na tvář. Vedle své macaté manželky, která může být tak pětkrát těžší než on, vypadá ještě drobnější. Muriel má svěží růžovou barvu, je čerstvě umytá a on vedle ní působí ještě šedivěji, vyzábleji a vysušeněji. To je z toho šedesátihodinového pracovního týdne v docích.

Potom se podívá na děťátko, něco zabručí – zjevně se snaží přijít na nějaký vhodný přídomek – odkašle si a řekne: „No, tak von teda taky.“ A jde zase pryč.

Lituji, že nejsem schopna ty muže v East Endu poznat. Ale něco takového prostě vůbec nejde. Patřím do světa žen, jsem součástí tabuizovaného předmětu rození dětí. Muži se k nám, porodním asistentkám, chovají slušně a uctivě, ale absolutně nepřipouštějí žádnou neformálnost, natož projevy přátelství. Mezi takzvaným mužským světem a ženským světem je ostrá dělicí čára. A tak, stejně jako Jane Austenová, která ve svých knihách nezaznamenala konverzaci mezi dvěma samotnými muži, protože jako žena nemohla vědět, jak by měla taková výlučně mužská konverzace vypadat, nemohu se toho o mužích z Poplaru dozvědět víc než pár povrchních postřehů.

Chystám se k odchodu. Byl to dlouhý den a dlouhá noc, ale nadnáší mne pocit naplnění a uspokojení, jde se mi lehce a je mi dobře i u srdce. Muriel i děťátko spí a já pomalu vycházím z pokoje. Ti dobří lidé v přízemí mi opět nabízejí čaj, který zase odmítám, tak zdvořile, jak jen dokážu, s odůvodněním, že v řeholním domě už na mě čeká snídaně. Ještě jim dávám pokyny, aby nás zavolali, kdyby se zdálo, že je nějaký důvod k obavám, ale říkám, že se vrátím kolem oběda a pak ještě znovu večer.

Když jsem vcházela do domu, pršelo a byla tma. Panovalo tam horečné vzrušení, všichni byli nervózní, vzduch se chvěl úzkostí z úsilí ženy pracující k porodu, přivádějící na svět nový život. Teď opouštím pokojný, spící dům, bohatší o jednu novou duši, a vyrážím do slunečného rána.

Projížděla jsem tmavými prázdnými ulicemi, ztichlými doky, kolem zavřených vrat, prázdným přístavem. Teď je časné jitro, vyjasnilo se, slunce právě vychází nad řekou, vrata propustí jsou otevřená nebo se otevírají, ulicemi se valí muži a pokřikují na sebe. Začíná se ozývat hluk strojů, rozjíždějí se jeřáby. Nákladní auta vjíždějí do obrovských bran. Je slyšet připlouvající loď. Loděnice nejsou nijak vábné místo, ale na mladou dívku, která spala jen tři hodiny ze čtyřiadvaceti, po poměrně náročném výkonu, korunovaném bezproblémovým porodem zdravého dítěte, to tu působí omamně. Ani necítím únavu.

Otočný most je otevřený, což znamená, že se ulicí nedá projet. Vodu brázdí pomalu a majestátně velká zaoceánská nákladní loď, příď a komíny jen centimetry od domů na obou stranách. Čekám, zasněně pozoruji, jak ji lodivodi a navigátoři řídí do kotviště. Moc ráda bych věděla, jak to dělají. Jsou fantasticky obratní, trvá roky, než se to naučí, a jejich dovednost se předává z otce na syna, ze strýce na synovce, alespoň tak to říkají. Jsou to princové přístavu a námezdní dělníci se k nim chovají s nejhlubší uctivostí.

Než loď propluje mostem, uplyne nějakých patnáct minut. Čas na zamyšlení. Zvláštní, kam se můj život vyvinul, z dětství přerušeného válkou přes vášnivou milostnou aféru, když mi bylo pouhých šestnáct, až k poznání o tři roky později, že musím pryč. Takže z čistě pragmatických důvodů jsem se rozhodla, že se stanu zdravotní sestrou. Lituji toho?

Ostrý pronikavý zvuk mne vytrhne ze snění – otočný most se začíná zavírat. Ulice je opět průjezdná a provoz se dává do pohybu. Držím se poblíž obrubníku, protože nákladní auta kolem mě mi trochu nahánějí strach. Mohutný chlapík se svaly jako z ocele smeká čepici a křičí: „´brýtro, sestro.“

Křičím v odpověď: „Dobré jitro, a hezký den,“ a jedu dál, rozjásaná svým mládím, ranním vzduchem, opojným kraválem doků, ale nejvíc ze všeho jedinečným pocitem z toho, že jsem pomohla jedné šťastné matce přivést na svět zdravé dítě.

Proč jsem to vůbec šla dělat? Lituji toho? Ne, ne, ne! Svou práci bych nevyměnila za nic na světě

Řeholní dům svatého
Rajmunda Nenarozeného

Kdyby mi někdo před dvěma roky řekl, že chci-li, aby se ze mě stala porodní asistentka, budu muset jít do kláštera, v hrůze bych prchala, ani bych se neohlédla. To nebylo nic pro mě. Do kláštera se nechávají zavřít svaté Eulálie, usebrané a neposkvrněné mladé dívky. Kdeže já! Domnívala jsem se, že dům Rajmunda Nenarozeného je malá, soukromá nemocnice, kterých byly v té době v zemi stovky a stovky.

Dorazila jsem tam jednoho vlhkého říjnového večera s kufrem a taškou. Do té doby jsem z Londýna znala jen West End. Přijela jsem autobusem od zastávky podzemní dráhy Aldgate a vystoupila jsem v úplně jiném Londýně, s úzkými, neosvětlenými ulicemi, krátery po bombách a zašedlými, špinavými domy. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem našla Leyland Street, a dívala jsem se po něčem, co by připomínalo nemocnici. Nic takového tam nebylo. Patrně mám špatnou adresu, usoudila jsem.

Zastavila jsem nějakou paní a zeptala jsem se jí na Porodní asistentky svatého Rajmunda Nenarozeného. Dáma si přendala svou síťovku z ruky do ruky a přátelsky se na mne usmála. V ubývajícím světle se jí leskly kovové natáčky ve vlasech. Působila mile a ještě dobrosrdečnějšího vzezření jí dodával chybějící přední zub. Pak ale vyndala cigaretu z úst, mávla rukou a pronesla: „Do prdnice.“

Zůstala jsem na ni hledět, snažila jsem se přebrat si to v hlavě. Nechápala jsem, čím jsem si takovou nemilostivou reakci vysloužila. Váhavě jsem tedy opakovala svůj dotaz.

„Jasně. Já kapí´uju,“ opáčila dáma. „Támhle, zlato. P´dnice.“ Žoviálně mě poplácala po paži, ukázala znovu prstem na nějaký dům, strčila si cigaretu zase zpátky mezi rty a kolébavým krokem, až jí bačkory po dlažbě pleskaly, pokračovala svou cestou.

V této chvíli musím své vyprávění přerušit a povědět čtenářům, kteří se teď možná diví, něco o cockney angličtině. Dialekt cockney je, nebo byl, ve své čisté podobě pro příchozího zvenčí nesrozumitelný jazyk, ale ucho si časem na samohlásky a souhlásky, ohýbání i idiomy zvykne a za chvíli už vám připadá všechno dokonale jasné. Když píšu o lidech z Docklands, pořád ještě slyším jejich hlasy, ale snaha reprodukovat cockney dialekt v písemné formě je opravdu téměř na hranici možného!

To jsem ale odbočila.

S pochybnostmi jsem se zahleděla na dům, který mi ukázala: viděla jsem budovu ze špinavých, červených cihel, s viktoriánskými oblouky a věžičkami, železným plotem, bez světel, vše hned vedle kráteru po bombě. Kam jsem se to, proboha, dostala? pomyslela jsem si. Tohle přece není žádná nemocnice.

Zatáhla jsem za držadlo zvonku a uvnitř se rozlehlo hluboké zvonění. Zakrátko se ozvaly kroky. Dveře přišla otevřít dáma v podivném oblečení – nevypadala přímo jako zdravotní sestra, ale ani jako jeptiška. Byla vysoká, štíhlá a velmi, velmi stará. Nejméně minutu mlčela a jen na mě bez jediného mrknutí upírala pronikavý pohled. Potom se ke mně sklonila a vzala mě za ruku. Rozhlédla se kolem sebe, odvedla mě do chodby a spiklenecky zašeptala: „Póly se přesunují, má drahá.“

Úžasem jsem pozbyla řeči, ale ona ode mne naštěstí žádnou odpověď nečekala a pokračovala tak vzrušeně, až tajila dech: „Ano, a Mars a Venuše jsou v konjunkci. Víš, co to znamená, že?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ach, drahoušku, to je statická síla, konvergence tekutého s pevným, hexagon sestupuje a už prochází éterem. Teď je jedinečný čas pro život. Úžasné! Maličcí andílkové už mávají křidélky.“

Zasmála se, spráskla kostnaté ruce a maličko si poskočila.

„Ale pojď dál, jen pojď dál, má drahá. Musíš si dát trochu čaje a něco k zakousnutí. Máme výborný koláč. Máš ráda koláče?“

Přikývla jsem.

„Já taky. Dáme si ho spolu, drahoušku, a ty mi při tom povíš, co si myslíš o teorii, že působením procesu gravitace jsou hlubiny prostoru bez ustání přitahovány k nebeským tělesům.“

Načež se otočila a dala se svižně kamennou chodbou. Její bílý závoj vlál za ní. Trochu jsem váhala, zda ji mám následovat, protože jsem si myslela, že musím být na špatné adrese, ale podle všeho předpokládala, že jdu za ní, a celou tu dobu něco říkala a kladla mi otázky, na které ode mne zjevně nečekala žádné odpovědi.

Zavedla mne do obrovské viktoriánské kuchyně s kamennou podlahou, kameninovým dřezem, dřevěnými odkapávači na nádobí, stoly a příborníky. Měli tam staromódní plynový sporák a nad ním dřevěné odkapávače na talíře, nad dřezem byla veliká plynová karma a podél stěn vedly olověné trubky. V jednom rohu stál obrovský kotel na koks a roura z něho vedla do stropu.

„Tak kdepak máme ten koláč,“ prohodila má společnice. „Dnes ráno ho paní B. pekla. Na vlastní oči jsem ji viděla. Kam ho jen mohly dát? Podívej se po něm, drahoušku.“

Jedna věc je splést si adresu, druhá šmejdit v cizí kuchyni. Konečně jsem se zmohla na slovo. „Jsem tady správně v domě Rajmunda Nenarozeného?“

Stará dáma zvedla ruce v teatrálním gestu a vysokým, pronikavým hlasem vykřikla: „Nezrozen, a přece zrozen v smrti. Zrozen k velikosti. Zrozen, aby vedl a inspiroval.“ Zvedla oči ke stropu a ztlumila hlas do rozechvělého šepotu: „Zrozen, aby byl svatořečen!“

Je šílená? Zahleděla jsem se na ni v němém ustrnutí a pak jsem zopakovala otázku: „Ano, ale jsem tady správně v domě Rajmunda Nenarozeného?“

„Ach, má drahá, já jsem to věděla! Hned, jak jsem tě spatřila, věděla jsem, že to pochopíš. Oblak setrvává nedotčen. Mládí je nám zdarma dáno, zvony zpívají o smutném indigu a temné rumělce. Pojďme tomu dát význam, jaký můžeme. Postav konvici na kamna, má drahá. Nestůj tu a neokouněj.“

Zdálo se, že opakovat otázku nemá smysl, tak jsem vzala konvici a šla ji naplnit vodou. Sotva jsem otočila kohoutkem, trubky kolem kuchyně se roztřásly a rozdrnčely tím nejpříšernějším zvukem. Stará dáma se tam jala šmejdit, otvírala příborníky a zvedala poklice, celou dobu šveholila cosi o kosmických paprscích a prostupujících se éterech. Pak najednou radostně vykřikla: „Koláč! Koláč! Já jsem věděla, že ho najdu.“

Otočila se ke mně a v očích jí svítilo šibalství. „Myslí si,“ zašeptala, „že budou před sestrou Monikou Joan všechno schovávat, ale na to nemaj dost fištrónu, má drahá. Dříve či později, ve smíchu nebo v pláči, nic nezůstane skryto, všechno vyjde najevo. Dej sem dva talíře a nůž, neflákej se tu. Co je s tím čajem?“

Posadily jsme se k velkému dřevěnému stolu. Nalila jsem nám oběma čaj a sestra Monica Joan ukrojila dva obrovské kusy koláče. Svůj díl si rozdrobila na malé kousky a rozprostřela si je dlouhými kostnatými prsty po talíři. Jedla, přitom si slastně pomlaskávala, a když polykala sousta, spiklenecky na mě mrkala. Koláč byl vynikající a dohodly jsme se, že si dáme každá ještě jeden kousek. Tajný pakt byl uzavřen.

„Nikdy na to nepřijdou, má drahá. Budou si myslet, že to má na svědomí Fred, anebo chudák chlapík, co sedává u dveří a jí si ty své sendviče.“

Podívala se z okna. „Na obloze je nějaké světlo. Myslíš, že to vybuchuje planeta nebo přistávají mimozemšťané?“

Myslela jsem si, že to je letadlo, ale vybrala jsem si vybuchující planetu a pak jsem se otázala: „Dáme si ještě čaj?“

„To jsem ti právě chtěla navrhnout, a co ještě kousek koláče? Dřív než v sedm se nevrátí, víš?“

Brebentila dál a dál. Nevěděla jsem hlavu ani patu tomu, co vykládala, ale připadala mi úžasná. Čím déle jsem se na ni dívala, tím víc jsem registrovala křehkou krásu v jejích vysokých lícních kostech, v jasných očích, ve vrásčité, bledě slonovinové kůži a v tom, jak dokonale zpříma držela hlavu na dlouhém, štíhlém krku. Nedokázala nechat ruce v klidu, neustále s nimi musela něco dělat, jako by se jimi vyjadřovala, jako by se její dlouhé prsty nechávaly vést jakousi choreografií pro deset tanečníků, a bylo to úplně hypnotizující. Měla jsem dojem, že se ocitám v moci nějakého kouzla.

Snědly jsme ten koláč bez problémů úplně celý a shodly jsme se na tom, že prázdný plech nebude tak nápadný, jako kdyby na talíři zůstal ještě kousek. Rošťácky na mě mrkla a zachichotala se: „První si toho všimne ta hrozná sestra Evangelina. Nepřeju ti vidět ji, má drahá, když se rozhněvá. Ach, taková piksla škaredá. Vždycky zrudne ještě víc, a to je i normálně v tváři pořád červená, a kape jí z nosu. Ano, opravdu kape! Já to viděla.“ Opovržlivě potřásla hlavou. „Ale co je mi po tom? Tajemstvím projevu vědomí je dům v daném okamžiku, spojení funkcí a událostí, a jen několik je vyvolených, vskutku těch, kteří mají přístup k realizaci. Ale pst! Co je to? Pospěš si.“

Vyskočila, smetla drobky ze stolu i ze sebe a rozmetala je po podlaze, popadla plech a rychle ho odnesla do spíže. Pak se znovu posadila a zatvářila se jako neviňátko.

Z chodby se ozvaly kroky a ženské hlasy. Do kuchyně vstoupily tři jeptišky zabrané do hovoru o klystýrech, zácpě a křečových žílách. Usoudila jsem, že navzdory všem pochybnostem jsem přece jenom na správné adrese.

Jedna z nich se zastavila a oslovila mne: „Ty jsi určitě Lee, ta nová ošetřovatelka. Už tě čekáme. Vítej v domě svatého Rajmunda Nenarozeného. Já jsem sestra Julienne, jsem tu vrchní sestra. Po večeři si spolu trochu popovídáme v mé kanceláři. Už jsi něco jedla?“

Měla hlas i výraz tak přátelský a srdečný, a tu otázku pronesla tak bezelstně, že jsem jí nedokázala odpovědět. Cítila jsem, jak mi snědený koláč těžkne v žaludku. Zmohla jsem se na neurčité zamumlání, „ano, děkuji vám“, a nenápadně jsem si smetla drobeček ze sukně.

„Tak dobře, omluvíš nás, když si teď dáme něco menšího? Většinou si připravujeme večeři každá zvlášť, protože se sem vracíme v jiné době.“

Sestry se daly do práce, nanosily na stůl v kuchyni talíře a nože a ze spíže sýr, housky a další věci. Zpoza dveří se ozval výkřik a vzápětí se objevila jedna z jeptišek, v obličeji celá rudá, a nesla plech od koláče.

„Je fuč. Je tu jen prázdný plech. Kde je ten koláč? Dnes ráno ho paní B. pekla.“

To je určitě sestra Evangelina, pomyslela jsem si. Rozhlížela se kolem sebe a v tváři viditelně brunátněla.

Nikdo ani nehlesl. Tři řeholnice se podívaly na sebe. Sestra Monica Joan seděla opodál, jako by se jí to netýkalo. Oči měla zavřené. Koláč v útrobách mne najednou nesnesitelně tížil a bylo mi jasné, že už ten strašlivý zločin nemohu déle skrývat. Zastřeným hlasem jsem zašeptala: „Já jsem si ho kousek vzala.“

Žena statné postavy s brunátným obličejem teď zaměřila pozornost na sestru Moniku Joan. „A tahle tady snědla zbytek. Jen se na ni podívejte, ještě má na sobě drobky z koláče. Nechutné. Taková chamtivost! Nic těm jejím rukám neunikne. Ten koláč byl pro nás všechny. Ty… ty…“

Sestra Evangelina se vzteky celá třásla. Tyčila se nad sestrou Monikou Joan, která zůstávala zcela bez hnutí, oči měla zavřené, jako kdyby z toho všeho neslyšela jediné slovo. Vypadala křehce a aristokraticky. Nemohla jsem to vydržet a našla jsem opět svůj hlas: „Ne, tak to nebylo. Sestra Monica Joan měla jen kousek, zbytek jsem snědla já.“

Trojice jeptišek na mne zůstala užasle hledět. Cítila jsem, jak rudnu, úplně celá. Kdybych v tu chvíli byla pes, kterého přistihli, jak ukradl nedělní pečínku, stáhla bych ocas mezi nohy a zalezla bych pod stůl. Přijít do cizího domu a spořádat koláč, aniž bych tu koho znala nebo měla svolení od právoplatného pána domu, byl prohřešek, za který jsem si zasloužila tvrdě potrestat. Dokázala jsem jen zamumlat: „Omlouvám se, měla jsem hlad, už to víckrát neudělám.“

Sestra Evangelina si odfrkla a hodila plech na stůl, jen to třesklo.

Sestra Monica Joan, která měla oči stále zavřené a hlavu odvrácenou, se poprvé pohnula. Vyndala si z kapsy kapesník a podala ho sestře Evangelině, přičemž ho držela za růžek jen palcem a ukazováčkem, ostatní prsty měla úzkostlivě pokrčené a vztyčené. „Možná se potřebuješ trochu osušit, drahoušku,“ řekla sladce.

Tím ovšem jen přilila ještě víc oleje do ohně. Rudá barva na tvářích sestry Evangeliny přešla do temného odstínu a kolem nosních dírek jeptišce zkondenzovaly kapičky.

„Ne, děkuji ti, drahoušku. Mám svůj vlastní,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Sestra Monica Joan sebou trochu afektovaně trhla, vznešeným gestem si pohladila kapesníčkem tvář a zamumlala, jakoby pro sebe: „Zdá se, že prší. Nesnáším déšť. Raději už půjdu. Prosím, omluvte mne, sestry. Uvidíme se při večerní pobožnosti.“

Blahosklonně se na všechny tři řádové sestry usmála, potom se otočila ke mně a mrkla na mě tak vyzývavě a bezbožně, že jsem to ještě nikdy nezažila. A hrdě odplula z kuchyně.

Dveře se za ní zavřely a já jsem zůstala sama se třemi jeptiškami a připadala jsem si nanejvýš trapně. Nejraději bych se propadla sto sáhů do země nebo odtud utekla. Sestra Julienne mi řekla, abych si odnesla kufr do horního patra a že tam najdu pokoj se svým jménem na dveřích. Čekala jsem, že můj odchod z kuchyně bude provázet tíživé ticho a pohledy tří párů očí, ale sestra Julienne začala mluvit o nějaké staré dámě, kterou byla právě navštívit a jejíž kočka zřejmě uvízla v komíně. Všechny se tomu rozesmály a atmosféra se k mé nesmírné úlevě hned uvolnila.

Na chodbě jsem zcela vážně uvažovala o tom, jestli bych se neměla sebrat a zdrhnout. Skutečnost, že to tu je něco jako klášter, a ne nemocnice, mi připadala naprosto absurdní a celá ta anabáze s koláčem byla ponižující. Stačilo by prostě jen vzít kufr a zmizet ven do tmy. Lákalo mě to nesmírně. A po pravdě řečeno, asi bych to udělala, kdyby se v tu chvíli přede mnou neotevřely hlavní dveře a neobjevily se v nich dvě rozesmáté mladé dívky. Tváře měly zrůžovělé a svěží z večerního vzduchu, vlasy rozcuchané větrem. Na pláštěnkách z gabardénu se jim leskly mokré skvrny od deště. Byly asi tak stejně staré jako já a vypadaly spokojeně a plné života.

„Ahoj!“ řekla jedna z nich pomalu, hlubokým hlasem. „Ty jsi určitě Jenny. Paráda. Tady se ti bude líbit. Moc nás tu není. Já jsem Cynthia a tohle je Trixie.“

Ale Trixie už mezitím mizela chodbou směrem ke kuchyni se slovy: „Mám hlad jako vlk. Uvidíme se později.“

Cynthia měla nádherný hlas – tichý, hluboký a lehce zastřený. Navíc mluvila až přehnaně pomalu a jakoby s náznakem smíchu v hlase. U jiné dívky by se to mohlo považovat za koketnost, jako by záměrně hlas modulovala, aby zněl vábivě a sexy. Čtyři roky jsem pracovala jako zdravotní sestra a za tu dobu jsem takových dívek poznala kvanta, ale Cynthia k nim nepatřila. Byl to její naprosto přirozený hlas. Nejistota a nepříjemné pocity ze mě spadly, usmály jsme se na sebe a okamžitě z nás byly kamarádky. Rozhodla jsem se, že zůstanu.

Musela jsem ještě zajít za sestrou Julienne. Šla jsem do její kanceláře naplněná hrůzou, čekala jsem tvrdé kázání stran snědeného koláče. Měla jsem za sebou čtyři roky tyranie od nadřízených sester v nemocnici, připravovala jsem se na nejhorší.

Sestra Julienne byla malá a buclatá. Toho dne musela mít odpracováno už nějakých patnáct nebo šestnáct hodin, ale vypadala svěže jako sedmikráska. Oslnivým úsměvem všechny mé obavy rázem rozehnala. První, co mi řekla, bylo: „O tom koláči už nebudeme mluvit.“

Hlasitě jsem vydechla úlevou a sestra Julienne se rozesmála. „Ve společnosti sestry Moniky Joan se nám všem dějí divné věci. Ale můžeš si být jistá, že se k tomu už nikdo nebude vracet. Ani sestra Evangelina.“

Na poslední slova položila trochu větší důraz a i já jsem se rozesmála. Už jsem byla úplně jejich a ráda, že jsem nevyhověla zbrklému popudu a neutekla jsem.

Pak mi řekla něco, co jsem nečekala: „Jakého jsi vyznání, sestro?“

„No… ehm… žádného… hmm… totiž, metodistka – asi.“

Ta otázka mi připadala divná, nedůležitá, možná dokonce trochu hloupá. Kdyby se zeptala, jaké mám vzdělání, kde jsem absolvovala praxi a jaké mám zkušenosti jako zdravotní sestra, jak si představuji svou budoucnost – to všechno bych byla chápala a připadalo by mi to na místě. Ale vyznání? Co má vyznání společného s čímkoliv?

Tvářila se velmi vážně a řekla pokojně: „Tady nám dává sílu a vede nás Ježíš Kristus. Nechtěla bys s námi jít někdy v neděli do kostela?“