Přeložila Vendula Nováková

GENERATION NOLL

Copyright © Stefan Ahnhem 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2026

ISBN 978-80-284-1114-5

PROLOG

14. srpna 2000

Setrvejte ve svých pocitech, řekl terapeut. Nesnažte se před nimi utíkat. Problém byl v tom, že Lennart Olin už nevěděl, co cítí. Ať se zastavoval a nahlížel do svého nitra sebevíc, necítil nic než zmatek.

Nutno říct, že v posledních týdnech prožil něco tak… Jak by se to vůbec dalo popsat? Stále si nebyl úplně jistý. Věděl jen, že si připadal jako na horské dráze: čirá hrůza, letmé záblesky naděje a zase volný pád do propasti zoufalství tak hlubokého, že vážně přemýšlel o sebevraždě.

Teď seděl sám ve svém čerstvě umytém Volvu V70 a projížděl za úsvitu pustou krajinou, obklopený vlnícími se loukami a široširými lány, a mířil vstříc něčemu, co se nedalo popsat jinak než jako zakončení.

Byl tak emočně vyčerpaný, že už nic necítil. Proměnil se v pragmatického robota, jehož jediným cílem bylo pokračovat v jízdě po silnici, která se táhla do takové dálky, že mu připadalo, jako by v rozplývajícím se ranním oparu viděl zakřivení Země.

Možná proto se dokázal udržet vzhůru, přestože v poslední době skoro nezamhouřil oka. Kdyby byl člověk, už dávno by usnul s čelem opřeným o volant, sjel by ze silnice a narazil do stromu.

Tím by se také dalo vysvětlit, proč už se vzdal myšlenky na šťastný konec. Roboti nedoufají. Vykonávají své povinnosti a nenechají se ovlivnit emocemi. K čemu by mu bylo zachovávat naději?

Tady nešlo o žádnou učesanou detektivku z nekonečné série, u níž se nikdy nemusíte obávat, jestli to dopadne dobře, nebo ne. Tahle temnota byla opravdová, a i když mu připadala naprosto neskutečná a děsivá, nacházel se přímo v ní. Uprostřed pekla. A tady žádné záruky neplatily. Nemohl se chlácholit žádnými psanými ani nepsanými pravidly. A až dojde na nejhorší, žádná předpřipravená vodítka situaci nezachrání. Jemu, jeho ženě Jessice ani mladší dceři Atheně nic nepomůže.

Proto se rozhodl ztrátu už předem přijmout a chladnokrevně počítat s tím, že nakonec bude u krajnice stát sám, až si uvědomí, že je všechno ztraceno. Že to, co se zdálo nemyslitelné, co se v žádném případě nesmělo stát, se skutečně stalo.

Zároveň ale v sobě měl jinou část. Nemohl se vzdát myšlenky na to, že pořád existuje nepatrná šance, že se za půl hodiny bude vracet domů se Samuelem v autosedačce a s novým oblíbený albem White Stripes dunícím z reproduktorů.

V posledním dni v něm tato část nabývala na síle. Mohly za to ty tři esemesky. Včera odpoledne umýval na příjezdové cestě auto a snažil se na nic nemyslet, když mu zničehonic v kapse kalhot zavibroval mobil. Nastal čas shledání, přečetl si.

Zrovna když to vzdal a smířil se s tím, že tohle už je jeho životní úděl. Jeho, Jessičin a Athenin. Vmžiku v něm ožila naděje, že to možná přece jen dobře dopadne.

Co když…

Skoro celý víkend se mu dařilo soustředit se na sekání trávníku a stříhání živého plotu, přestože to zdaleka nebylo nutné. Lezl po čtyřech po zahradě a vytrhával plevel. A najednou jeho mozek nedokázal myslet na nic jiného než na tu nejtemnější temnotu.

Co když ne…

Po první zprávě přišla další s časovým údajem a polohou určenou zeměpisnými souřadnicemi. S pomocí staré učebnice, ze které se připravoval na kapitánské zkoušky, vypočítal, že cíl leží někde uprostřed silnice mezi Kungshultem a Skarhultem jihovýchodně od Eslövu. Pak podrobně prostudoval mapu a došel k závěru, že uvedená poloha by se měla nacházet 1,3 kilometru severně od odbočky na Östra Strö, kterou právě minul.

Podle svých výpočtů dorazil asi po kilometru na místo. Silnice se na obou stranách trochu rozšiřovala, aby se protijedoucí auta mohla vyhnout. Zajel ke krajnici a zastavil, motor nechal na volnoběh. Připadalo mu bezpečnější, když bude moct ihned zařadit jedničku a odjet.

Na jeho straně silnice se až k obzoru táhlo právě sklizené pole. Na opačné straně čekal na sklizeň lán odkvetlé řepky. V jiném životě by uvažoval, kolik tisíců láhví řepkového oleje se z tohoto pole vyrobí. Teď mu to zde připadalo jen prázdné a opuštěné. Nikde žádné známky života. Kromě něj a jeho nablýskaného volva se nikde nic nepohnulo.

Přijel sice s dvacetiminutovým předstihem, ale říkal si, že to nemůže být problém. Nevěděl, co jsou zač, ale přece to nezruší jen kvůli tomu, že dorazil o něco dřív. Ale co když zruší? Možná potřebovali místo setkání předem prohlédnout a ujistit se, že je neobklíčí policisté v neprůstřelných vestách a se samopaly.

Ale nic tomu nenasvědčovalo a ve zprávách se také nepsalo, že nesmí dorazit dřív. Ve třetí a poslední esemesce ho pouze upozornili, aby přijel sám.

A on sám byl. Jessica mu doma držela palce, až jí bělaly nehty, ale nikdo jiný nevěděl, kde se nachází. Tentokrát o tom neinformovali ani policii. Přestože slíbili, že se ozvou, jakmile dostanou další zprávu.

Abychom mohli pachatele zatknout a udělat z nich odstrašující příklad, jak jim vysvětlila šéfka kriminálky Astrid Tuvessonová. Ale on neměl potřebu zločince odstrašovat ani vychovávat. Ať si policie říká, co chce. On a Jessica zašli dál, než od nich kdokoli mohl požadovat. Možná dokonce příliš daleko.

Zpočátku si byl naprosto jistý, jak budou situaci řešit. Jessica na rozdíl od něj váhala, ale jako obvykle se podřídila a nechala to na něm. Vždycky to tak dělala, když šlo o těžká rozhodnutí. Nechala ho rozhodnout a převzít zodpovědnost s tím, že pokud to špatně dopadne, hodí vinu na něj.

Podle policie to bylo jediné správné řešení. To jim aspoň policisté tvrdili, když jim to nahlásili. Ale jak dny ubíhaly a měnily se v týdny, měl stále větší pochybnosti.

Nedokázal říct, co by se stalo, kdyby se rozhodl mlčet a přistoupit na jejich požadavky. Možná už by měli po starostech? Ale jak může vědět, že by to tím skončilo? Co kdyby přišly další požadavky? Další úkoly, neustálé vyhrožování.

Podíval se na hodinky, zbývalo pět minut. Vypnul motor, rozepnul pás a vystoupil z auta. Nastalé ticho mu připomnělo, jak jako malý spával na zadním sedadle a probudil se, až když dorazili do cíle a táta zastavil.

Ticho nikdy neměl rád. Vždycky pro něj znamenalo, že něco není v pořádku. Jako když se jeho rodiče pohádali a pak spolu celý týden nemluvili. Nebo jako teď, když stál uprostřed luk a polí a neslyšel z dálky ani traktor.

Jak dlouho má čekat, než to vzdá a vrátí se domů s nepořízenou? Hodinu? Tři? Nebo jen čtvrt hodiny? Volat Jessice nemělo cenu. Předem věděl, co by mu řekla. V jejím světě existoval bezpočet důvodů, proč se to celé zdrželo. Možnost, že se nikdo neobjeví, pro ni nepřipadala v úvahu, odporovala všem přírodním zákonům. Tak neochvějná byla její naděje.

A to ho trápilo ze všeho nejvíc: představa, že se vrátí domů a bude čelit jejímu zklamání. Uvidí, jak se z ní vytrácí naděje a pohled jí vyhasíná. A Jessica mu to bude dávat za vinu. Řekne, že je to jeho chyba. Že za všechno může on. A on se nebude mít jak bránit. Nic nedokáže zmírnit, co se stalo, nic jim nepomůže, aby se usmířili a mohli společně truchlit.

Čtyři minuty po dohodnutém čase se rozhodl, že počká ještě padesát šest minut. Aby mohl říct, že čekal celou hodinu. Zůstávat déle nemělo smysl. Pokud by je něco zdrželo, ozvali by se mu a nenechávali by ho v nejistotě.

Pokud to ovšem nebyl jejich záměr. Odlákat ho dostatečně daleko od místa, kde měl být. Ale kde to bylo? Doma s Jessicou a Athenou? Copak už jemu a jeho rodině neublížili dost? Anebo měl být v práci? V bance? Třeba se toho plánu pořád nevzdali? Tak proto se rozhodli udělat to v pondělí ráno a ne o víkendu nebo později během dne? Chtějí to provést teď, než se banka otevře pro veřejnost, ale zásoby hotovosti už budou doplněné.

Myšlenky se přestaly řídit zákony logiky a zastavily se, teprve když v dálce na silnici zachytil jakýsi pohyb. Byla to jen maličká tečka a klidně mohlo jít o optický klam nebo o poskakujícího ptáčka hledajícího potravu. Ale také to mohl být malý kluk, který jde směrem k němu.

Nastal čas shledání, napsali mu, a proč by mu to psali? A navíc by mu nedávali přesné souřadnice, kdyby ho tam chtěli nechat zbůhdarma čekat? Čím víc o tom přemýšlel, tím mu to připadalo jasnější. Samozřejmě že mají v úmyslu splnit, co napsali, a vrátit, co jim vzali.

Jeho nerozumný postoj, že nepodlehne jejich nátlaku, tedy přinesl ovoce. Byl silnější, než očekávali, a vůbec nejednal podle jejich plánu. Vyklubal se z toho pro ně takový problém, že už ho hlavně chtěli mít z krku.

Ale žádný malý kluk se k němu neblížil. Bylo to auto, žlutá dodávka DHL, která po úzké silničce jela příliš rychle. Tak rychle, že se ani nestihl zamyslet, jestli se ho to nějak netýká, než dodávka prosvištěla kolem a zanechala za sebou zatuchlý závan zkažených vajec z ucpaného katalyzátoru.

Tolik se snažil nedoufat a nemít žádná očekávání. Ze všech sil se pokoušel nepřipouštět si žádné pocity. Ale když teď sledoval, jak dodávka mizí, jako by z něj vyprchal život. Každá vteřina mu připadala jako rok. Ještě půl minuty, a nedokáže stát zpříma. Musel se předklonit a opřít se o kolena, aby se mohl nadechnout.

Silnice, stromy, pole, všechno se s ním točilo a tělo začalo dávit. Chtělo se zbavit všeho, co v sobě držel a odmítal pustit ven. Všeho, co ho zlomilo a proměnilo v bezcitný stroj, robota.

Pak něco uslyšel a zklidnil se. V dálce na asfaltu zakvílely pneumatiky. Vzhlédl a uviděl, že dodávka smykem zastavila uprostřed silnice. Pak se rozsvítila bílá couvací světla a dodávka se rozjela dozadu, tentokrát opatrněji.

Zastavila až u něj a dveře na druhé straně se otevřely. Uslyšel kroky a mezi koly zahlédl boty. Nic ale nechápal. Vezou mu další vzkaz? Další…

„Lennart Olin?“ přerušil jeho úvahy mladý muž. „Jste to vy?“ Měl na sobě červenou vestu a žlutou čepici, byl nakrátko ostříhaný a vypadal sotva na osmnáct.

„Ano, správně,“ potvrdil přikývnutím. „Lennart Olin, to jsem já.“

„Výborně. Omlouvám se za zpoždění, ale jsem v práci první den a jen přihlášení do systému mi zabralo…“

„Kde ho máte?“ vyhrkl, na jeho výmluvy neměl trpělivost.

„A koho?“

„Nehrajte to na mě. Na to vám neskočím. Okamžitě mi řekněte, kde je.“

„No…“ Mladík se poškrábal na krku. „Nevím, co bych vám… Já jsem jenom… Aha! Málem jsem zapomněl na to nejdůležitější.“ Rozzářil se a zvedl ukazováček. „Máte nějaký průkaz?“

„Průkaz?“

„S fotkou. Musí být s fotkou. Abych poznal, že jste to opravdu vy.“

„A kdo jiný by to asi měl být? Tady uprostřed polí v šest ráno.“

„Promiňte, já ta pravidla nevymýšlel.“ Mladík pokrčil rameny. „Máte nějaký průkaz, nebo ne?“

Lennart Olin s povzdechem vytáhl peněženku a rozevřel ji, aby byl vidět řidičský průkaz v průhledné přihrádce. Mladík si do zápisníku poznamenal jeho rodné číslo a pak mu podal tužku. „Teď už zbývá jen podpis.“

Lennart nechápal, proč by měl něco podepisovat. Nerozuměl ničemu, ale udělal, co po něm mladík chtěl.

„Děkuju za spolupráci.“ Mladík odtrhl lístek pod modrým kopírákem. „Tohle je kopie pro vás.“ Pak zamířil k dodávce, otevřel zadní dveře a zmizel v nákladovém prostoru. Vrátil se se starým odřeným kufrem. „A tady to máte.“ Položil kufr na asfalt a otočil se zase k dodávce. „Přeju vám hezký zbytek dne.“

Lennart Olin nevěděl, co na to říct, a tak mlčel. Mezitím mladík zmizel za dodávkou a usedl za volant. Lennart chtěl běžet k dodávce a trhnutím otevřít dveře, vytáhnout mladíka zpoza volantu a zeptat se ho, co to sakra má znamenat.

Ale neudělal nic, jen sledoval, jak auto nabírá rychlost, až zmizelo z dohledu. Jako v transu stál na opuštěné silnici a zvuk motoru se vytrácel. Teprve když opět nastalo ticho, pohlédl na kufr.

Sám měl na půdě podobný. Dostal ho od táty, ale nikdy ho nepoužil. Byl starý a páchl zatuchlinou, navíc neměl kolečka a byl zkrátka nepraktický. Vlastně mu tento kufr ten jeho hodně připomínal a Lennart se neubránil úvahám, co to asi znamená.

Uchopil rukojeť kufru a v tu chvíli si uvědomil, že to jsou naprosto zbytečné úvahy, které jen oddalují nevyhnutelné. Kufr byl těžký, stačilo ho jen několik centimetrů nadzvednout, aby poznal, že váží kolem dvaceti kilo.

Teprve tehdy mu došlo, že se rozhodl špatně. Že se na rady policie spoléhat neměl. Podlomila se mu kolena, dal volný průchod svým citům a už se nebránil slzám.

ČÁST PRVNÍ

13.–17. září 2025

„Minulost už nezměníme. V rukou máme pouze svou budoucnost.“

Matilda Risková

1

Jakmile Harald vešel do dveří, Amanda Olssonová poznala, že má špatnou náladu. Sice se usmál a prohodil, jak moc se mu po ní stýskalo, ale ona si všimla, že dýchá zrychleně a nepravidelně. A když se šel osprchovat, dveřmi od koupelny spíš práskl, než aby je zavřel.

Netrvalo nijak dlouho a našel si něco, co mu vadilo. Připadalo mu, že je v domě nepořádek, přestože ona celé hodiny uklízela, aby bylo všude hezky a čisto, až on přijde domů.

Za ta léta si zvykla, že manžel často nemá daleko k výbuchu. Obzvlášť když byl předtím dlouho v práci. V tu chvíli mu musela vyjít ve všem vstříc a snažit se, aby všechno proběhlo co nejhladčeji. Například nesměla podávat jídlo, které ještě nikdy nejedl, ani moc mluvit.

Byl to problém, ale dalo se to zvládnout. Neměla potřebu to s nikým probírat. Ostatní by to stejně nepochopili. Navíc přesně věděla, co by jí řekli. Odejdi od něj, Amando. Odejdi od něj, dřív než bude pozdě.

Tak jednoduché to nebylo, ani z finančního, ani z citového hlediska, a i když to okolí muselo připadat divné, ona ho stále milovala. Jeho jasně modré oči, pravidelné rysy a tělo, které bylo jako vystřižené z marvelovek. I jeho ohleduplnost a vřelost, když měl zrovna dobrou náladu. V tu chvíli překypoval nápady a překvapeními a dvořil se jí jako nikdo jiný.

Ale musela si upřímně přiznat, že čím dál víc oceňovala, když byl z domu. Obzvlášť když v práci zůstával celé večery a noci. To jí a Emelii poskytlo tolik potřebný klid, aby si mohly vydechnout a věnovat se jedna druhé. Tentokrát měly pro sebe téměř celý den a noc.

Teď se jen postarat o to, aby se večer vydařil, a až si manžel odpočine, zítra ráno bude mít zase lepší náladu. Možná jí dokonce donese snídani do postele a oblaží ji úsměvem, do kterého se kdysi zamilovala.

Všechno záviselo na tom, aby toho moc nevypil. To by mohlo zkazit jak dnešní večer, tak následující den, a vzhledem k tomu, že ještě před večeří stihl vypít dvě piva a velkého panáka, musela se mít na pozoru.

Prosit ho, aby trochu brzdil a prokládal alkohol vodou, nepřicházelo v úvahu. To už se naučila a byla to tvrdá lekce. Navíc kdy jindy než v sobotu večer by měl mít nárok trochu se odvázat?

Aspoň že se jí podařilo uspat Emelii, než se osprchoval. Včera ji schválně nechala dlouho vzhůru, ráno ji vzbudila už v šest a vzala ji na dlouhou túru do přírodní rezervace Kullaberg. Jak se dalo očekávat, Emelie hlasitě protestovala, ale dnes večer byla tak unavená, že při čtení pohádky během deseti minut usnula.

Emelie byla ve svých skoro dvanácti letech na čtení před spaním vlastně už moc velká. Harald na to mnohokrát poukazoval, ale i když měl pravdu, Amanda se této tradice odmítala vzdát, kvůli sobě i kvůli Emelii.

Emelie byla totiž mámina holčička. K Haraldovi nikdy tak blízký vztah neměla. Vlastně na tom nebylo nic zvláštního. Všechny děti mají jednoho z rodičů radši. Amandu ale trápilo, že je to čím dál horší, a od léta Emelie otce začala oslovovat výhradně Haralde místo tati.

Ještě že už usnula, Harald aspoň nebude mít důvod se kvůli tomu rozčilovat. Kromě toho k večeři chystala dušené jehněčí na švestkách, zázvoru a skořici, a to mu obvykle zvedlo náladu. Jídlo vařila už včera, aby se chutě rozvinuly. To platilo o všech dušených pokrmech. Potřebovaly čas, nejlépe několik dní, aby se správně rozležely.

„Hmm… to je dobrota.“ Harald si otřel ústa rukou a zvedl sklenku s vínem. „Na zdraví, miláčku. Přesně na tohle jsem měl chuť.“

„To jsem ráda.“ Také pozvedla sklenku. „Na zdraví.“

„Na tebe a nejlepší jehněčí na světě.“ Napil se a zhluboka se nadechl. „Neumíš si představit, jak je fajn být zase doma.“

„To ráda slyším,“ usmála se na něj. „Taky mám radost, že jsi doma.“

„Vážně?“

„Jasně že mám. Velkou.“

Harald odložil sklenku a zadíval se na ni pohledem, který ji tak znervózňoval. Zničehonic začal zkoumat každý pór v její tváři a hledal cokoli, co by mu mohlo vadit.

„Proč bych neměla mít radost?“ navázala a pokusila se ho odzbrojit dalším úsměvem.

„Jen jsem si říkal, že máš doma asi docela pohodičku, zatímco já na nás dřu jako mezek.“ Harald dopil víno.

„Miláčku, já si toho opravdu vážím. Ale nemám problém začít zase pracovat, jestli si to…“

„Víš přece, že to nechci,“ přerušil ji. „Tak jsem to vůbec nemyslel, ale to je fuk. Radši mi řekni, jak jste se s Emelií měly.“

„Měly jsme se dobře. Výborně.“

„Doufám, že ne až moc dobře. Trochu jsem vám snad chyběl, ne?“

„Jasně že chyběl. Emelie se vážně těšila, až přijedeš domů.“

„Emelie? Takže ty ne?“

„Miláčku, jasně že jsem se těšila.“ To ten alkohol. Pokud to takhle půjde dál, už brzy bude úplně jedno, co mu odpoví.

„Ale?“

„Nic. Žádné ale. Jen jsem ti chtěla říct, že se tvoje dcera na tebe moc a moc těšila.“

„Aha.“ Harald přikývl, dolil si víno a napil se. „No vida.“ Uzavřel se do sebe a dlouho nic neřekl. „Proč mi lžeš?“

„Já že lžu? Jak to? Nechápu, o čem to…“

„Do prdele!“ Pěst s bouchnutím dopadla na stůl. „Za koho mě máš? Myslíš, že nevím, jak mě to děcko nenávidí? Ta si nepřeje nic jinýho, než abych zmizel.“

„Ale tak to přece vůbec není.“ Zavrtěla hlavou a připadala si jako špatná herečka. „Jak jsi na to přišel?“

„Myslíš, že nevidím, jak ji štveš proti mně? Jak jí manipuluješ a děláš všechno pro to, aby mě nenáviděla.“

„Ale Haralde, já…“

„Drž hubu!“ Znovu praštil do stolu. Tentokrát takovou silou, že se láhev s vínem zakymácela, přepadla přes hranu stolu a rozbila se o dlažbu. „Do hajzlu!“

„To nic. Já to uklidím.“ Vstala, posbírala největší střepy a pospíchala ke dřezu pro hadr.

„Proč to vždycky musíš dávat tak blízko ke kraji?“

„Miláčku, nic se neděje. Koupila jsem dvě láhve. Prostě si otevřeme druhou.“ Dřepla si a začala vytírat louži vína s třpytivými střípky, když na ni z pokoje zavolala Emelie.

„Mami!“

„Co zas chce, sakra?“

„Nic.“

„Nic? Ty neslyšíš, jak ječí?“

„Haralde, prosím, uklidni se.“

„Já? Já se mám uklidnit? Copak já tu křičím? To mi tu chceš tvrdit? Můžu za to já, co?“

„Ne, ale jen to tu uklidím a zajdu za ní…“

„Ne, ne, ne, na to zapomeň,“ skočil jí do řeči a dopil sklenici do dna. „Už mám toho rozmazlování dost. Jestli tam někdo půjde, tak já.“ Vstal tak prudce, až se židle za ním překotila.

„Jak to myslíš? Půjdeš ji utěšit?“

„Ne, půjdu jí vysvětlit, že když je někomu skoro dvanáct, nemůže řvát, jako když ho na nože berou, kdykoli se probudí.“

„Ale ona se bojí. Nemůže za to.“

„A čeho se bojí?“ Rozpřáhl paže a rozhlédl se kolem. „Tady snad není čeho se bát, ne?“

„Já nevím, ale…“

„No právě. Je prostě šíleně rozmazlená, a je to tvoje vina. Jakmile se otočím, skáčeš kolem ní, jako by to byla tvoje panenka. Tvůj majetek. Ale to ona není. Chápeš to, Amando? Je to taky moje dcera a já teď udělám přítrž tomu věčnému řvaní, jednou provždy.“

„Haralde, prosím tě. Pusť mě za ní. Slibuju, že se hned…“

Zničehonic zhaslo světlo. Nejen lustr nad jídelním stolem, ale i bodová světla v kuchyni a nad linkou. Všechno zhaslo. I světla v předsíni a v obýváku. Dokonce i modré číslice na sporáku zmizely.

„Co se to sakra…,“ povzdechl si Harald několik metrů od ní. „Asi vypadly pojistky.“ Rozsvítil baterku na mobilu a šel do předsíně. „Počkej tady, zajdu se podívat do garáže.“

„A co Emelie? To tam má ležet úplně sama a…“

„O ni se postarám. Ty tady prostě zůstaň a buď v klidu. Jasný?“

Amanda neodpověděla. Nechtěla slibovat něco, co možná nebude schopná splnit.

„A jen abys věděla,“ pokračoval Harald. Z Emeliina pokoje se opět ozvalo volání. „Jestli tě přistihnu, že jsi za ní šla, když jsem byl pryč, tak se naštvu. Je ti to jasný? A když říkám naštvu, tak myslím pořádně.“

„Jasný,“ přikývla, než zmizel. Co mohla dělat? Nezbývalo jí než se podřídit a doufat, že Emelie usne sama. Jenže neusnula. Minuty ubíhaly a ona stále křičela a volala.

Zvláštní bylo, že nevyšla z pokoje ven. Vždycky vybíhala, když byla takhle zoufalá. Schoulila se na gauči nebo k ní v noci vklouzla pod peřinu. Možná slyšela Haraldovo varování a zkrátka se neodvážila.

Amandě se v hlavě rozblikaly všechny kontrolky. Dávaly jí najevo, že musí za dcerou, aby ji utěšila a přesvědčila ji, že je všechno v pořádku a nemá čeho se bát. Že nejlepší bude, když zase usne. Místo toho dřepěla potmě u rozlitého vína a čekala.

Nedokázala odhadnout, jak dlouho to trvalo, ale Emelie se zjevně uklidnit nehodlala. A kam se vůbec poděl Harald? Nenašel náhradní pojistku, nebo co tam vlastně dělá? Pojistky nijak často neměnili. Možná ještě nikdy. Mimochodem, nemají takové ty automatické?

„Mami!“ zaječela Emelie ještě hlasitěji než předtím a Amanda slyšela, jak lomcuje dveřmi a snaží se dostat ven. „Mami, pusť mě ven! Pojď mi otevřít! Mami, prosím!“

Snad ji tam nezamkl? Ne, to by Harald nikdy neudělal. To už by bylo přes čáru. Nebo udělal? Znejistěla a spěchala do předsíně. Tak proto Emelie zůstala v pokoji? To přece nemůže být pravda. Vrhla se ke dceřiným dveřím. Jenže on to vážně udělal. Dveře byly zamčené, a ať jimi lomcovala sebevíc, otevřít se nedaly.

„Zlatíčko, hlavně zůstaň v klidu, hned budu u tebe. Maminka je tady, jen najde klíč.“ Rozsvítila baterku na mobilu a pospíchala ke dveřím své ložnice, v nichž zevnitř vězel klíč.

V tu chvíli zjistila, že nemá signál. Přitom doma měla vždycky všechny čtyři čárky, na rozdíl od Haralda, který byl u jiného operátora.

Zkusila mu zavolat, chtěla mu aspoň říct, že Emelii zamykat nebude a že to vážně přehnal. Ale hovor se nespojil. A když si otevřela prohlížeč a klikla na záložku s deníkem Helsingborgs Dagblad, objevila se v rámečku uprostřed displeje zpráva: Nemáte připojení k síti. Přestože displej svítil, mobil v její ruce byl mrtvý. Zombie. Živá mrtvola.

Aspoň že Emelie už se uklidnila, a dokonce ztichla. Amanda si toho všimla až teď. Bylo to poprvé, co Emelie usnula sama, a navzdory veškerému zmatku měla Amanda pocit, jako by jí z ramen spadla obrovská tíha.

Konečně něco pozitivního. To Haraldovi určitě vylepší náladu, až se vrátí z garáže. Teď může zapálit svíčky a postarat se o útulnou a romantickou atmosféru.

Nejdřív se ale ujistí, že se Emelie neodkopala a není jí zima. Vzala ze dveří své ložnice klíč, a aby Emelii nevzbudila, zhasla baterku na mobilu, opatrně přikročila k jejím dveřím a odemkla.

Zarazilo ji, jak je klika studená, a jakmile otevřela, zjistila, že je v pokoji jako v ledárně. Okno bylo dokořán a závěsy se jako dlouhá chapadla plazily po podlaze. Nechala okno pootevřené na háček a sílící vítr ho zjevně rozrazil.

Tak proto se Emelie vzbudila? Nebylo by divu. Měla bujnou fantazii a ty závěsy jí určitě připadaly strašidelné. Ale na tom nezáleželo. Hlavně že spí.

Amanda zavřela okno, co nejtišeji zatáhla závěsy a přistoupila k posteli. Byla taková tma, že rozeznávala jen světlé odstíny povlečení. Ale posadit se na kraj postele a přikrýt dceru zvládne i potmě.

Nejdřív si jen uvědomila, že je něco špatně. Hodně špatně. Ale nedokázala pochopit co. Došlo jí to, teprve když odhrnula deku, přejela rukou po prostěradle a zjistila, že postel je prázdná.

2

„Tak kdy mi ho představíš?“ Fabian Risk dolil sobě i Matildě sklenku a upravil knot v lucerně.

„Koho?“ Matilda vzhlédla od mobilu. „Simona?“

„Jo.“ Napil se vína a všiml si, že poryvy větru venku zesilují a loď se kymácí čím dál víc.

„Zatím se jen tak oťukáváme. Vůbec nevím, jak vážné to mezi námi je, a ráda bych ho sama nejdřív poznala trochu líp, než nad ním vyneseš svůj rozsudek.“

„Jsem jen zvědavý. To se nesmí?“

„Tati, nech toho. Já tě znám. V každém vidíš psychopata.“

„Ale nepřeháněj. Někdy i sériového vraha.“

„Přesně tak,“ rozesmála se. „Kdo jiný než ty odhalí sériového vraha v zemi, kde sérioví vrazi vůbec neexistují?“ Matilda zavrtěla hlavou a vzala si poslední kousek ohřátých lasagní, které Fabian přinesl z domu. „Každopádně si myslím, že si se Simonem nemusíš dělat starosti. Je moc milý. A kdo ví…“ Pokrčila rameny. „Možná už je mezi námi stejně konec.“

„Proč by měl být konec?“

„Vezmi si třeba tenhle víkend. On nedokáže pochopit, že ho radši strávím na lodi se svým tátou, místo abych pařila v Lundu.“

„To taky nechápu. Ale vážím si toho.“

„To jsem ráda, tati.“ Podívala se na něj. „Já si toho taky vážím. Když jsem byla malá, nikdy jsi na takové věci neměl čas.“ Zvedla sklenici. „Tak na tenhle víkend.“

Kdyby bylo možné zastavit čas, bez váhání by to udělal. Jako by se všechny okolnosti spojily tak, aby tato chvíle byla co nejhezčí. Venku sílil vítr a v kajutě obložené čerstvě nalakovaným mahagonovým dřevem bylo teplo a útulno. Víno získalo v podpalubí ideální teplotu a z nově nainstalovaných reproduktorů znělo debutové album Dawn zpěváka RY X.

Ale hlavně tu byla Matilda. Nikdy se neodvažoval doufat, že po všem, čím si prošli, k sobě nakonec po letech najdou cestu. Ale seděli tu spolu, otec s dcerou, a Fabian se při troše shovívavosti mohl pro změnu cítit skoro jako dobrý rodič. Což byl pocit, po kterém toužil odnepaměti.

Na stole zavibroval mobil, Matilda po něm sáhla a kouzlo bylo pryč.

„Teď aspoň píše, že se mu stýská, takže asi ještě není konec.“

„To jsem rád,“ řekl Fabian a sledoval dceru, jak palci hbitě vyťukává odpověď a posílá ji spolu se selfíčkem, poté co si upravila ofinu.

Byla tak dospělá a sebevědomá. Jako by v sobě neměla ani špetku pochybností o tom, kdo je a co chce. Vlastně o sobě nepochybovala nikdy. Už jako malá o sobě měla jasno. Na rozdíl od něj, který dodnes tápal a snažil se v sobě vyznat.

Upřímně řečeno si stále nebyl jistý, kdo je. Věděl jen to, že je dnes úplně jiný člověk než před patnácti lety, kdy se s rodinou přestěhoval ze Stockholmu do Helsingborgu. Tehdy si myslel, že má to nejhorší za sebou a může začít s čistým štítem.

Dnes už byl moudřejší.

Po rozvodu a Theodorově smrti prožil třináct relativně klidných let. I v práci se všechno dostalo do normálu. Obchod s drogami a bezohledné násilí neustále bujely, ale až na několik výjimek se to s jeho prvními lety v Helsingborgu nedalo srovnávat. Případy, které tehdy vyšetřoval, a pachatelé, proti nimž bojoval, se natolik vymykali všem ostatním zločinům, že jakékoli srovnání bylo absurdní.

Vzpomínky na tu dobu mu čím dál víc připadaly jako útržky zlého snu. Ale zároveň ho něco trápilo. Nebylo to nic konkrétního, jen neodbytný neurčitý pocit, že to, co právě prožívá, je jen klid před bouří.

„A co ty? Nějaké novinky?“ Matilda vzhlédla od displeje.

„Ohledně čeho?“

„Randění. S mámou jste se rozešli už strašně dávno, ona se znovu vdala a…“

„A já jí to moc přeju,“ přerušil ji. „Hlavně doufám, že je s ním šťastnější, než když se musela trápit se mnou.“

„Ale vážně, tati. Je ti teprve pětapadesát a na svůj věk vypadáš celkem dobře. Nebo teda… Víš, jak to myslím. Život přece ještě neskončil. Ráda ti pomůžu založit účet a vytvořit dobrý profil.“

„Díky, ale to není potřeba. Jsem takhle naprosto spokojený. A když už o tom mluvíme, víš už, co chceš k narozeninám?“

„Když mluvíme o čem?“

„O věku. O tom jsi přece mluvila, ne? A za chvíli máš narozeniny.“

„Za chvíli?“ Matilda si povzdechla. „Narozeniny mám za měsíc a půl. Jestli si myslíš, že tak snadno odvedeš řeč…“ Do trupu něco narazilo a loď se otřásla. „Co to bylo?“

„Půjdu se podívat.“ Fabian vstal a zaváhal, jestli se loď opravdu tolik houpe, anebo to přehnal s vínem.

U kormidla zjistil, že vítr nejenže zesílil, ale obrátil se. Už nevál od pevniny, ale od východu, z moře, a navíc se výrazně ochladil. Aby ne, když urazil celou cestu ze Švédska přes průliv.

Přístav v Humlebæku, který byl jinak ztělesněním klidu a pohody, se zmítal v bouři. Stožáry kolem něj kvílely a úpěly a natěsnané lodě se vzpínaly na kotevních lanech. Odevšad se ozývalo skřípění fendrů, které se na sebe mačkaly, a tu a tam pobíhaly tmavé postavy a snažily se lodě zajistit.

Ale na zchátralém motorovém člunu vedle něj nebylo nikoho vidět, přestože v oknech se svítilo a na přídi se uvolnilo lano, takže člun narážel do Fabianovy plachetnice Maxi.

„Haló!“ zavolal a pěstí zabušil do trupu. Když se nedočkal odpovědi, neviděl jinou možnost než přelézt na sousední člun a lano přitáhnout sám.

O pár metrů dál zahlédl dva muže, kteří stáli na molu zády k němu a dívali se na moře.

„Promiňte,“ křikl na ně, ale nikdo mu neodpověděl. „Haló? Je to váš člun?“ Protivítr byl tak silný, že ho neslyšeli. Fabian vyskočil na břeh a vydal se po molu k nim.

I za velmi špatné viditelnosti se dal v noci vždycky spatřit řetězec světel táhnoucí se podél švédského pobřeží na druhé straně průlivu. Švédsko bylo možná chladnější a temnější než dřív, ale z této strany se jevilo jako země zalitá téměř bezpočtem světel.

Ovšem dnes večer panovala tak hluboká tma, že to vypadalo, jako by celou zemi někdo jedním tahem vymazal. Jako by tam došlo k úplnému zatemnění.

3

Amanda Olssonová slýchala o matkách, u nichž se projevily superschopnosti, když se jejich děti ocitly ve smrtelném nebezpečí. V tu chvíli dokázaly nadzvednout havarované auto nebo odrazit útok žraloka, vyzbrojeny jen malým digitálním foťákem.

Ona nic takového neměla. Neprojevila se u ní žádná síla, o které by se pak psalo na titulních stránkách novin. Nebylo pochyb, že se stalo něco vážného a Emelie je v ohrožení života. Možná už je mrtvá. Přesto se Amanda nemohla přimět k tomu, aby začala volat její jméno. Nedokázala vysvětlit proč. Přesně to by přece dělat měla. Křičet a nepřestat, dokud ji nenajde. Svou nejdražší úžasnou malou Emelii.

Místo toho bezcílně pobíhala sem a tam. Podívala se za závěs a do jedné i druhé skříně. Potmě prohrabala oblečení. Jako by si hrály na schovávanou, až na to, že jí přitom srdce prudce bušilo jako šicí stroj. Nakoukla za dveře a pod postel, kde mezi hračkami objevila medvídka Einara, kterého hledaly celý týden.

Jako by jí něco uvnitř nedovolovalo křičet. Jako by se bála obnaženého zvuku vlastního zoufalství. Bála se, že pronikne všemi vrstvami popření a ona si uvědomí, že se to skutečně děje. Že se stalo to nejhorší, co se mohlo stát, a že už nic nebude jako dřív.

Nevzal ji Harald s sebou do garáže? To by od něj nečekala, ale nezaškodí, když se zajde podívat. Tím by se i vysvětlilo, kde Harald tak dlouho vězí. Copak vyměnit pojistku zabere tolik času?

Skoro ji překvapilo, když uslyšela vlastní hlas: „Emelie, kde jsi?“ Zpočátku to znělo váhavě, ale jakmile otevřela ústa a vyslovila dceřino jméno, nebylo cesty zpět. „Emelie.“ Už nemohla strkat hlavu do písku. „Emelie, Emelie, Emelie.“

Zamířila chodbou ke dveřím do garáže a s každým krokem se jí napínaly svaly na hrudi a v břiše, až konečně mohla pořádně zakřičet. Tak, jak to měla udělat už dávno. „Emelie!“ Zařvala do tmy. „Emelie, kde jsi?“

Roztřesená strachy otevřela dveře a proběhla kolem komory a dílny. „Emelie! Slyšíš mě?“ Došla do garáže a s překvapením zjistila, že auto tam není a vrata jsou otevřená. „EMELIE!!!“

Harald ji odvezl. Jinak to být nemohlo. Odvezl ji někam autem. Ale proč? Amanda vyšla na příjezdovou cestu, rozhlédla se a uviděla skupinku sousedů, která se shromáždila ve tmě na ulici.

„Haló, neviděli jste Emelii?“ zavolala na ně a pospíchala k nim. „Haló!“

Otočili se k ní, zjevně nechápali.

„Haló! Mohli byste mi odpovědět?“ Popadla sousedku za svetr a přitáhla ji k sobě. „Proč mi neodpovídáte? Emelie zmizela.“ Viděla, že žena pohybuje rty a něco říká, ale neslyšela co, jen cítila, že se jí snaží vytrhnout.

Jeden z mužů jí cosi zakřičel do ucha. Nadával a říkal něco o tom, aby se uklidnila. Ale jak se má uklidnit, když jí někdo unesl dceru? Místo toho se dala do křiku. Ječela a bránila se rukám, které se ji snažily zadržet.

Viděla, jak od ní sousedé ustupují. Poznala, že spolu mluví. Ale bylo jí jedno, co si říkají. Vždyť Emelie je pryč. Na ničem jiném nezáleží. Musí ji najít.

Amanda se vydala ulicí dál a hledala jakoukoli stopu, která by jí napověděla, co se stalo. Ale viděla jen temné domy a sousedy, kteří stáli na příjezdových cestách a rokovali s ostatními sousedy. Výpadek proudu si zřejmě nikdo nedokázal vysvětlit. Ale zatímco oni se podivovali společně, ona panikařila úplně sama.

Mokrá tráva jí připomněla, že vyběhla jen v ponožkách a že se opět ocitla na jejich pozemku. Ale co by pohledávala doma? Emelie tam není. Nenajde tam ani odpověď, co se jí stalo. Není tam nic. Nic než prázdnota a otazníky.

Pokračovala kolem domu dozadu, když náhle koutkem oka zahlédla stín a zastavila se. Stín mezi stíny. Otočila se a nahlédla prosklenou stěnou do obýváku, aby se ujistila, že se nespletla.

Byl tam. Na pohovce. V měsíčním světle, které vykouklo zpoza mraků, uviděla, jak se otočil a podíval se na ni. Harald se vrátil. Jsou zpátky.

Ani si nepamatovala, kdy naposledy viděla manžela tak ráda. Proběhla garáží, kde už zase stálo auto, dovnitř do domu.

„Haralde, kde jste byli?“ volala cestou do obýváku. „Kam jste jeli?“ Zastavila se a rozhlédla se kolem. „A kde máš Emelii?“

Harald nic neřekl, jen tam seděl a díval se do země.

„Proč nic neříkáš?“ naléhala a přistoupila k němu. „Co jsi udělal s Emelií?!“ Nechápala, proč jí neodpovídá. Proč tam jen sedí a ani se na ni nepodívá. „Do prdele, Haralde! Prober se!“ Popadla ho za ruku a snažila se ho zvednout z pohovky.

Najednou se světla zase rozsvítila. Bylo už tak dlouho zhasnuto, že na to Amanda ani nemyslela. Lampy uvnitř i venku se opět rozzářily na plný výkon a Amanda musela přimhouřit oči, než si na ten jas po několika vteřinách zvykla.

„Našel jsem tohle.“ Harald k ní natáhl ruku. Držel v ní lístek připomínající vizitku s ručně psaným vzkazem.

Amanda si ji vzala a přelétla očima text, který sestával z pouhých třech krátkých řádků. Přesto si ho musela přečíst několikrát, než mu porozuměla.

Jedna dobrá rada: za žádných okolností nevolejte policii.

V žádném případě je do toho netahejte.

Kvůli Emelii.

4

Vznášel se těsně za oknem. Asi dvacet metrů nad zemí, jako by pro něj vůbec neplatily zákony gravitace. Racek s metrovým rozpětím křídel se bez jakéhokoli viditelného úsilí téměř nehýbal.

Fabian z něj nemohl spustit oči. Byl přesvědčený, že si racek to místo pečlivě vybral. Ne kvůli neustálým stoupavým proudům, ale aby se mohl škodolibě chechtat tomu, jakou má Fabian smůlu. Je neděle, nádherné babí léto, a on musí trčet zavřený v zasedačce v posledním patře policejní budovy.

Takový trest si nezasloužil. Už to, že musel odjet z Humlebæku dřív a přerušit víkend s Matildou, mu nepřipadalo spravedlivé. Žádná návštěva muzea Louisiana, kam se chystali zajít na výstavu Andyho Warhola a nové hvězdy pop-artu Alexe Da Corteho. Žádný smørrebrød k obědu v přístavní hospodě. Žádná pálenka, kterou servírka nalévá pevnou rukou až po okraj skleničky. A on se na to všechno tak těšil.

Skála označil poradu za mimořádně důležitou, což bylo neobvyklé a přece jen to v něm vzbudilo jistou zvědavost. Možná přesně na tohle čekal. Na druhou stranu neměl sebemenší chuť nechat se zatáhnout do mimořádně důležitého vyšetřování, kde mimořádně důležité ve skutečnosti znamená, že má pracovat ve dne v noci, obětovat rodinný život a v nejhorším případě nasadit i svůj vlastní.

Asi by měl dát výpověď, dokud je ještě čas. Přenechat místo někomu horlivějšímu, než se mu ten mimořádně důležitý případ dostane pod kůži a nákaza se rozšíří. Někomu mladému, koho stále pohání představa, že se svět dá zlepšit.

Výpověď sepisoval už několikrát. Ale cosi ho v práci stále drželo. Chtěl něco víc. Cítil, že ještě neskončil. Že na něj ještě něco čeká. A on se ten pocit snažil zoufale potlačit. Jako alkoholik, který vylil všechny láhve do dřezu. Všechny kromě jedné.

„A co ty?“ dolehla k němu slova Irene Liljové, která seděla šikmo proti němu u oválného konferenčního stolu. Čekali, až se objeví Skála, a ona víceméně nepřetržitě mluvila. Fabianovi se obvykle dařilo většinu z toho vytěsnit. Ale teď už to zjevně dál nešlo. „Haló! Fabiane, mluvím s tebou.“

„Promiň, co jsi říkala?“ Odvrátil zrak od racka ve stavu beztíže a otočil se k Liljové, která na něj zamávala.

„Schválně jestli máš lepší historku než Olle.“

„Co…?“ Podíval se na Olleho Myréna, oblečeného v dokonale vyžehlené košili a kravatě. „Nevím, jestli jsem vás tak úplně…“

„Co jsem říkala?“ skočila mu do řeči Liljová. „Vůbec tě neposlouchal. Musíš mu to zopakovat.“

„Ne, proč?“ Myrén mávl rukou. „Zas tak zajímavé to není.“

„Ale jo, povídej,“ naléhala na něj Liljová a otočila se k Fabianovi. „Kde jsi byl včera večer, když vypadl proud? Já jsem si byla zaběhat, když všechno zhaslo, a jakmile jsem zjistila, že si nemůžu ani zavolat, i já jsem se v té tmě začala bát. Ale to není nic proti Ollemu, který byl zrovna v kině.“

Myrén pokrčil rameny. „Nevím, co je horší, ale nebudu zapírat, že v sále vypukla mírná panika. Navíc šlo o horor, což situaci příliš nevylepšilo, abych tak řekl.“

„To si umím představit.“ Fabian přikývl, i když se ve skutečnosti v duchu zabýval jen informací, že čerstvý šedesátník Myrén chodí do kina na horory.

„V zajetí démonů 4: Poslední rituály,“ pokračoval Myrén. „Vlastně jsem na to vůbec nechtěl jít, protože trojka, Na ďáblův příkaz, už nebyla tak dobrá jako předchozí díly, jestli jste…“

„Olle, to přeskoč,“ přerušila ho Liljová. „Pověz nám o té ženské, co…“ Větu nedořekla, protože se otevřely dveře.

„Tak tady vás všechny mám,“ zahlaholil Skála a zavřel za sebou. „Člověk by si skoro myslel, že je pondělí.“ Zasmál se, ale hned ztichl, když se ukázalo, že jeho vtípek nikdo neocenil. „Ale vážně, fakt si cením toho, že jste v neděli dorazili do práce, místo abyste si venku užívali fajn počasí. A abych to dokázal, něco pro vás mám.“ Ukázal ke dveřím. „Agneto, už můžeš dál.“ Dveře se pohnuly, ale neotevřely. „Agneto! Tak tam nestůj a prostě otevři.“

„A jak asi? Nemám volnou ruku,“ ozvala se Skálova sekretářka Agneta Perssonová zpoza dveří.

„Jejda, to mě nenapadlo.“ Skála rychle přistoupil ke dveřím a otevřel Agnetě, která nesla podnos. „Zato mě napadlo, že dnešek si žádá nejen extra dobrý kafe, ale i kus pořádnýho dortu.“

Fabian musel neochotně uznat, že ho to potěšilo. Agneta rozdávala kávu, ubrousky a lžičky a on se ujal krájení dortu. Nebyl to žádný prefabrikát ze supermarketu, ale poctivý dort z cukrárny Fahlmans v krabici převázané zlatou dárkovou stuhou.

„Tak pojďme na to,“ zavelel Skála, jakmile Agneta opět zamířila ke dveřím.

„Nepočkáme na Wandu?“ Liljová se napila kávy. „Taky by měla dorazit.“

„Ne, ta už ohledává místo činu, ale k tomu se ještě vrátím. Jak už možná někteří víte, máme za sebou poněkud rušnou noc. A tím nemyslím ten menší výpadek proudu.“

„Menší, jo?“

„Každopádně to není náš problém. Společnost Svenska kraftnät, což je státní provozovatel přenosové soustavy, právě vydala prohlášení. Nevím, jestli jste to četli, ale příčinou poruchy byla podle všeho údržba rozvodny, která bohužel vedla k přetížení trafostanice u Söderåsenu.“

„Takže jedna ubohoučká trafostanice vyřadí z provozu půlku Skåne.“ Liljová zavrtěla hlavou. „To mě v dnešní době vážně uklidňuje.“

„A pak nastalo něco jako dominový efekt u dalších rozvoden, čímž se všechno ještě zkomplikovalo. Ale co já vím? Já těmhle věcem nerozumím.“

„To není žádné tajemství, že přenosová soustava je poddimenzovaná,“ poznamenal Myrén. „Spíš se divím, že to nenastalo už dřív, vzhledem k všeobecné energetické krizi a uzavřeným jaderným reaktorům.“

„Dobře, dost už o tom. Kvůli tomu se tady sladkým nenacpáváme.“ Skála si ukrojil pořádný kus marcipánového dortu. „Máme dva nový případy. Jeden není nijak extra a vlastně by počkal do zítřka. Ale když už tu jsme, povím vám i o něm.“ Dal si do úst další lžičku dortu, zapil ji kávou a rozdal jim fotografie ženy středního věku v květované blůze, s velkými brýlemi a s tmavými vlasy po ramena. „Tohle je Cornelia Berghammarová. Bydlí sama se svým psem v Billes-
holmu. Přesněji řečeno na adrese Bäckstigen 16. Před pár hodinami sousedi zavolali policajty, protože jim ten pes celý ráno štěkal před barákem. Protože mají od jejího domu klíče, šli se podívat dovnitř. A k jejich velkýmu překvapení se ukázalo, že Cornelia není doma.“

„Aha, takže teď už stačí, aby někdo nebyl doma, a skončí to na našem stole,“ utrousila Liljová. „Navíc v neděli.“

„Jak jsem říkal, kvůli tomuhle jsem vás nesvolával.“

„Třeba si šla jen nakoupit a nechala psa doma.“ Myrén pokrčil rameny.

„Jo, určitě to tak může být, a právě proto to nijak nehoří. Jde jen o to, že podle sousedů nikdy z domu bez psa neodchází.“

„Takže Cornelia Berghammarová se pohřešuje,“ řekl Fabian, který po prvním soustu dospěl k závěru, že dort má téměř dokonale vyváženou chuť.

„Přesně tak. Ale pokud vím, zatím nic nenasvědčuje tomu, že by došlo ke zločinu.“

„Možná je to hloupá otázka,“ přihlásila se Liljová, „ale pokud nemáme podezření na trestný čin, proč se tím vůbec máme zabývat?“

„Protože jsem dobrák a slíbil jsem svýmu drahýmu kolegovi z Billesholmu, že na to mrkneme, až budeme mít čas. Všechny informace najdete ve složce. A teď už se přesuneme ke skutečnýmu vrcholu dnešního dne. Nebo spíš naopak, protože se vydáme do podzemí. Máme tu totiž něco tak neobvyklýho jako přepadení jednoho z depozitářů hotovosti Národní banky.“

„Cože, jako loupež?“ Myrén odložil kelímek s kávou, dřív než se napil. „Hromady peněz, balíčky neoznačených bankovek a tak?“

Skála přikývl. „Já vím, zní to jako nějaká lupičská komedie z osmdesátek. Ale je to vážná věc. Podle údajů, který jsem dostal, zmizelo neuvěřitelných dvě stě padesát tři milionů korun, což je největší lup v historii Švédska.“

„Čtvrt miliardy,“ řekl Myrén a vyndal si z ledvinky krabičku se sladidlem. „Skoro si říkám, jestli nejsem na špatné straně zákona.“

„Netušila jsem, že Národní banka má depozitáře hotovosti,“ podivila se Liljová.

„To nejsi sama,“ odpověděl Skála. „Je to důsledek novýho bankovního zákona. Vstoupil v platnost v roce 2023 a ukládá Národní bance, aby zajistila správu hotovosti. Z toho důvodu vybudovali pět depozitářů rozmístěných po celý zemi. Ten nejjižnější se nachází u Hässleholmu.“

„V tom případě mám další otázku,“ podotkla Liljová. „Pokud se loupež stala v Hässleholmu, proč to řešíme my a ne oni? Nebo jsi prostě takový ‚dobrák‘, žes nám za každou cenu musel zkazit neděli?“

Fabian si vychutnával dort a byl rád, že nemusí nic říkat. Pro jednou s Liljovou ve všem souhlasil.

„Ne, a právě k tomu jsem se chtěl dostat, takže díky za dotaz. Ukázalo se, že podezřelý bydlí tady u nás, respektive v Ättekulle.“

„Takže už máme podezřelého?“ Liljová si vyměnila pohled s Myrénem, který si míchal kávu se sladidlem.

„Dokonce bych řekl, že velmi silně podezřelého. S trochou štěstí ho hned odpoledne sebereme.“ Skála se odmlčel a napil se kávy.

Fabian nedokázal poznat, jestli je napíná schválně nebo ne. Tak to u Skály bývalo často. Někdy prostě zmlkl, třeba i uprostřed věty, většinou aby něco snědl nebo se napil. Ale tentokrát si to bezesporu načasoval velmi účinně a všichni byli jako na jehlách.

Přece jen, loupež hotovosti v hodnotě mnoha milionů během jednoho z největších výpadků elektřiny, který kdy Švédsko zažilo, se nestává každý den. Samozřejmě mohlo jít o náhodu. O nešťastnou shodu okolností, která narušila všechna bezpečnostní opatření. Anebo taky ne.

A bylo to tu zas. Alkoholik nedokázal odolat láhvi, kterou si schoval. Za chvíli začne zpochybňovat a prozkoumávat všechny informace, rozpitvá každou maličkost, aby našel vzorec, který nikdo jiný nevidí. Nákaza se v něm rozšíří, a než se naděje, případ a on splynou vjedno.

Nejradši by se sebral a zmizel. Vyšel by ven na slunce, cestou by se stavil u Theodorova hrobu, doma by si pustil nějaké album a poslední hodiny víkendu by na nic nemyslel.

„Ukázalo se totiž, že pachatel měl přístupovou kartu a znal kód,“ pokračoval Skála a rozdal ostatním několik nezřetelných snímků, které zobrazovaly tmavě oblečeného maskovaného muže v těžkých botách, se samopalem a plynovou maskou zavěšenou kolem krku.

„To přece nemohl udělat sám, ne?“ Myrén si prohlížel fotografie.

„Víc zatím nevíme. Ale taky si myslím, že jich v tom jelo víc.“

Fabian souhlasil. Určitě jich bylo víc. Jen přeprava více než dvou set padesáti milionů v hotovosti vyžadovala vícero osob. Ale to nebylo jediné, co na tom nesedělo, a než se stihl zarazit, ujal se slova: „Ale pokud se dovnitř dostal pomocí přístupové karty a kódu, tak v tu chvíli výpadek být nemohl.“

„Ne, to máš naprostou pravdu.“ Skála zvedl talířek s dortem. „Očekávám, že jakmile dostaneme záznamy z kamer, budeme mít přesnější představu o tom, co se tam stalo. Ale prozatím víme tohle: Muž na fotkách dorazil k budově včera večer, osmnáct minut po devátý hodině. Nemáme žádný důkazy o tom, že by přijel dodávkou nebo jiným vozidlem, takže prozatím budeme předpokládat, že přišel pěšky. Dostal se do budovy, načež došlo ke střetu s ostrahou. Někdy v tu dobu vypadl proud a všechno zhaslo. Co přesně se stalo pak, to zatím není jasný.“

„Snad mají záložní generátor, ne?“ podivil se Myrén.

„To mají, ale neznámo proč se nespustil. Wanda už tam je a zkoumá to. Uvidíme, co zjistí. Už ale víme, že v blízkosti generátoru došlo ke střelbě a jeden člen ostrahy byl vážně zraněn. Leží v místní nemocnici, je v umělým spánku a zrovna ho operují, takže doufejme, že ho budeme moct brzy vyslechnout.“

„Ale neříkal jsi, že máme podezřelého?“ zeptala se Liljová.

„Ne.“ Skála zavrtěl hlavou. „Říkal jsem velmi silně podezřelého.“ Znovu otevřel složku a rozdal jim několik fotografií asi čtyřicetiletého muže. „Tohle je Göran Florell, zaměstnanec Národní banky. Pracuje v depozitáři hotovosti v Hässleholmu jako vedoucí personálního oddělení.“

„A proč ho tak silně podezíráme?“

„Protože při vloupání byla použita jeho přístupová karta a osobní kód.“

„Přece by nebyl takový blbec, aby…“

„Vím přesně, co chceš říct.“ Skála zvedl ruku, aby naznačil, že ještě nedomluvil. „Proč by se prozrazoval použitím svý osobní karty a střílel na vlastní kolegy? To byla první otázka, kterou jsem si položil. Možná je jen blbější než Siri v mobilu, anebo byl zkrátka pod tlakem a dostatečně zoufalej. Co já vím? Každopádně zbroják má a je členem místního střeleckýho klubu. Kromě toho za poslední rok při spekulacích s akciema přišel o několik milionů.“

„Jak to všechno víš?“

„Mluvil jsem s pár lidma z toho klubu. Ale jsou to jen zvěsti, nic potvrzenýho. To už bude na vás, abyste zjistili, jak to ve skutečnosti je.“

„Co se stalo s dalšími členy ostrahy?“ zeptal se Myrén. „Říkal jsi, že došlo ke střetu, když vypadl proud.“

„To pořád není jasný. Ale vypadá to, že je pachatel přemohl a potmě něčím omámil.“

„Omámil?“

Skála přikývl. „Tak to aspoň tvrdí, a když se probrali, trezor byl prázdnej.“

Fabianovi to celé připadalo poněkud nepochopitelné. Mnoho věcí nasvědčovalo tomu, že výpadek proudu byl součástí plánu. To ale znamenalo, že přepadení musela předcházet neuvěřitelně pečlivá příprava, což naprosto neodpovídalo tomu, že někdo udělá takovou hloupost a použije vlastní přístupovou kartu. Také to bylo v rozporu s vysvětlením úřadů, že došlo k přetížení trafostanice.

„Jednu věc nechápu,“ řekla Liljová. „Vlastně několik…“

„Irene,“ přerušil ji Skála a vzhlédl od mobilu. „Mohli bychom tu o tom diskutovat donekonečna, ale musí to počkat, protože se to má následovně: Göran Florell bydlí s rodinou v ulici Bronsgatan 2 a zásahová jednotka mi právě dala zelenou, že tam můžeme jet.“

„A jak víme, že je doma?“

„To zjistíme až na místě. Víme ale, že není na střelnici, kam v neděli dopoledne jinak pravidelně chodívá. Taky víme, že jeho auto stojí před garáží a že si ráno vyzvedl noviny, podle samolepky na schránce odebírá Helsingborgs Dagblad. Takže podle mě není na co čekat. Pojeďme ho zadržet a vyslechnout.“

5

Amanda Olssonová si přidržela mobil před obličejem, aby ho odemkla, ale natolik se jí třásly ruce, že ho málem upustila. Mobil ji odmítl rozpoznat a požadoval zadání šestimístného kódu.

Možná už si není podobná. Možná jí zbělely vlasy. Amanda to nevěděla, neměla odvahu podívat se do zrcadla.

Položila mobil na linku, aby zvládla zadat šestici číslic ve správném pořadí. Pak si vyhledala telefonní číslo na vedoucí jezdecké školy a zapnula hlasitý odposlech.

„Ano, tady Karin.“

„Dobrý den, to jsem já…“ V krku se jí udělal knedlík a nedokázala ze sebe skoro nic vypravit. „Amanda Olssonová, Emeliina máma.“

„Aha, dobrý den. Zrovna jsme si říkali, kde je.“

„To chápu…“ Neustále jí bylo špatně. Nevolnost ji neopouštěla. „Ona totiž…“ Bylo to čím dál horší, zvedal se jí žaludek.

„Mimochodem, nezapomněli jste, že Emelie dnes měla přinést občerstvení?“

„Ne, ale ona…“ Snažila se polknout a zadržet to, ale marně. „Emelie… nemůže… Nemůže dnes přijít…“ Jako by to za každou cenu muselo ven.

„Snad se jí nic nestalo?“

„No, stalo… Ona je… Emelie je nemocná.“

„To mě mrzí. Doufám, že to není nic vážného.“

„Ne, má… horečku a bolí ji v krku…“

„Chudinka malá. Tak díky za zprávu. Pozdravujte ji od nás.“

„Už musím jít. Nashle.“ Ukončila hovor a vyzvracela se do dřezu.

Vyšel z ní jen hlen. Hustý, páchnoucí hlen. Možná to byla slova, která musela ven. Lži, kterých se dopustila.

„Zavolala jsi jim?“

Utřela si ústa, otočila se a uviděla Haralda, jak stojí v obýváku ještě celý mokrý, s osuškou kolem pasu. Přikývla a natočila si do sklenice vodu.

„A co?“

Snažila se napít, ale nešlo to. Pořád nedokázala polknout a musela vodu vyplivnout.

„Snad jsi jim to neřekla?“ pokračoval přísným tónem, který nedokázala snést. „Amando? Můžeš mi odpovědět?“

„Ne, nic jsem neřekla. Ale nakonec to stejně budeme muset udělat. To snad chápeš, ne? Jasně že jim to musíme říct.“

„Nezačínej s tím zase. Vždyť jsme se dohodli.“

„Nechápu, jak můžeš… Nerozumím ti. Někdo nám unesl dceru a ty odmítáš jít na policii.“

„Ano, a víš moc dobře proč. Copak jsi zapomněla na ten vzkaz?“

„Ne, nezapomněla. Ale…“

„Psali tam ‚za žádných okolností nevolejte policii‘, je na tom snad něco nejasného?“

„Prostě nechápu, jak si můžeme být jistí, že…“

„Amando,“ přerušil ji a přistoupil k ní. „Musíš mi věřit. Nic víc teď dělat nemusíš. Věř mi a já nás z toho dostanu.“ Objal ji. „Jiná možnost není.“ Ale jí to nepřipadalo jako objetí. „Chápeš, co ti říkám?“

Přikývla. Ne že by s ním souhlasila, ale jak říkal, neměla jinou možnost.

„To je dobře, miláčku. Teď už se musím jít obléct, nebo přijdu pozdě.“

„A kam?“

„Do práce. Copak jsem ti to včera neříkal? Vzal jsem směnu navíc. Určitě jsem ti to říkal.“

„A to jen tak odejdeš? To přece nemůžeš. To nejde.“

„Amando, poslouchej mě.“ O krok poodstoupil, ale držel ji pevně za ramena a díval se jí do očí. „Jak by to vypadalo, kdybych se najednou hodil marod? Já přece nikdy nestonám. To se rozumí, že by to lidem přišlo divné. Musíme se chovat jako obvykle. Chápeš? Jako by se nic nestalo.“

„Ale…“

„Žádné ale!“ Zavrtěl hlavou. „Promiň, nechtěl jsem zvyšovat hlas. Ale ty to pořád nechceš pochopit. Jestli se lidi dozví, co se stalo, vzápětí to někdo z nich nahlásí na policii, a to rozhodně nechceme.“

„Ale co sousedi? Těm jsem to řekla, když jsem ji hledala.“

„Promluvím s nimi, jakmile přijedu domů.“

„Co jim řekneš?“

„Že se vrátila.“ Pokrčil rameny. „Že to bylo nedorozumění a všechno je zase v pořádku, jen tobě je dnes zaslouženě špatně, protože jsi to včera přehnala s vínem. Ale hlavně se budu chovat klidně. To je jediné, co teď můžeme dělat. Zůstat v klidu.“

Chtěla protestovat, ale Harald jí zašermoval ukazováčkem před obličejem. „Už nemám čas se s tebou dohadovat. Důležité je, že se na tebe můžu spolehnout, že neuděláš nějakou hloupost nebo neuváženost. Protože kdyby ano…“ Odmlčel se a na chvíli se ponořil do sebe. „Myslím, že to by si ani jeden z nás nepřál.“

Otočil se a zamířil do ložnice. Chtěla jít za ním, popadnout ho a zadržet. Přimět ho, aby pochopil, že ji nemůže jen tak opustit. Že musí něco udělat. Najít někoho, kdo jim pomůže a přivede Emelii zpátky domů.

Ale nezbývaly jí na to síly, sotva se držela na nohou. Mohla jen sledovat, jak manžel mizí za rohem. Slyšela, jak hledá oblečení ve skříni, zapíná si na zápěstí kovový řemínek potápěčských hodinek a pokračuje chodbou k venkovním dveřím. I stát vzpřímeně ji stálo příliš energie, a jakmile za sebou Harald zavřel a zamkl, sesula se na podlahu.

Zůstala tam ležet docela dlouho. Možná na chvilku i usnula. Nebo dokonce omdlela. Ale to ji trápilo ze všeho nejmíň. Vstala, pomalu, aby neztratila rovnováhu, a vrátila se do kuchyně. Tam si znovu natočila do sklenice vodu a zkusila se napít. Tentokrát se jí konečně podařilo polknout a dostat do sebe trochu tekutiny. Nejdřív malý doušek, pak další, až vypila celou sklenici.

Že by se cítila jako znovuzrozená, to se rozhodně říct nedalo. Emelie byla stále pryč. Někdo ji unesl a zakázal jim, aby to nahlásili policii. To naznačovalo, že by brzy měly přijít další informace a že se jedná spíš o únos než o čin nějakého osamělého šílence nebo pedofila.

Ale proč by někdo unášel zrovna jejich dceru? Nebyli nijak slavní ani výrazně bohatí. Měli jen dům, auto a byli zadlužení až po uši. A co by se stalo, kdyby se jim vzepřela a tajně se spojila s policií? Jak by to zjistili?

U policie znala jen Fabiana Riska. Tedy nijak zvlášť dobře ho neznala. Neviděla ho přes třicet let, ale četla všechny články v novinách, kde se objevilo jeho jméno. Neuniklo jí, že se vrátil do Helsingborgu a že zřejmě žije sám. Tehdy v létě se do něj zamilovala a zlomilo jí srdce, když to mezi nimi ukončil a odstěhoval se do Stockholmu. Ale to už dávno překonala.

Možná by se mu mohla svěřit. Ne jako policistovi, ale jako starému příteli. Byl by schopný situaci objektivně posoudit a poradit jim, jak postupovat.

Proč ji to nenapadlo dřív? Samozřejmě že by to měla udělat. Ať už jsou ti únosci kdokoli, nemusí se to vůbec dozvědět, protože nepůjde o oficiální oznámení. Ve vzkazu se nepsalo nic o tom, že nesmí mluvit s přáteli.

Musí jen přesvědčit Haralda, že je to dobrý nápad. Ale co by mohl mít proti tomu, že jim poradí někdo, kdo se vyzná a kdo už určitě podobné situace zažil? Ne, nemají co ztratit. Naopak.

Amanda odemkla telefon, který teď její obličej rozpoznal, což ji utvrdilo v tom, že dělá dobře. Musí jednat a vzít situaci do vlastních rukou.

Harald určitě bude mít námitky. Ale ona se tentokrát nevzdá, dokud ho nepřesvědčí. Proč jí to sakra nebere? Slyšela, jak to u něj vyzvání. Jak ho znala, má při řízení nasazená sluchátka a poslouchá nějaký podcast.

Něco ji napadlo a nejdřív se tomu bránila. Ale vlastně s tím původně přišel Harald. To on navrhl, že budou navzájem sdílet polohu mobilu, aby vždycky věděli, kde ten druhý je. Ona byla proti. Ale Harald si jako obvykle prosadil svou, a protože ona stejně neměla co skrývat, vyšla jeho žárlivosti vstříc.

Poté co hovor spadl do hlasové schránky, otevřela aplikaci a klikla na jeho jméno. Nejdřív se na displeji ukázalo jen pulzující modré pole, ale brzy z béžového pozadí vyvstala mapa. Po chvíli uviděla, kde se Harald nachází. Ale nerozuměla tomu.

Vůbec nebyl na cestě do práce v Hyllie. Zdálo se, že se vydal úplně opačným směrem, na sever k Hörby, kde z nějakého důvodu nechal auto stát uprostřed silnice. Aspoň pokud měla věřit tomu, co se zobrazovalo na displeji, Harald zřejmě mířil pěšky přímo do pole.

6

Nijak extra… Tak označil Skála případ pohřešované ženy z Billesholmu. Prý to klidně počká do zítřka. Fabian tedy neviděl důvod, proč by kvůli tomu odkládal pravidelnou návštěvu Theodorova hrobu.

Až na pár výjimek chodil v posledních třinácti letech na hřbitov každou neděli. Rozložil si kempingovou židli, hodinku či dvě tam poseděl a nechával myšlenky volně plynout. Někdy si přinesl i deku a termosku s kávou.

V prvních letech tam chodil truchlit. Ale také zpytoval své nitro a pokoušel se pochopit, proč to tak špatně dopadlo. Jestli za to mohl on, anebo to bylo nevyhnutelné. K žádným jasným odpovědím nedospěl a po několika letech se zdálo, že smutek vymizel. Ale tak to nebylo, jen se stal jeho součástí.

Nevěřil v nadpřirozeno ani na posmrtný život, i když se k tomu snažil přistupovat s otevřenou myslí. Žádné bližší spojení s Theodorem však u jeho hrobu nepocítil. Dařilo se mu ale navázat vztah se svým nitrem a postupem času se z návštěv hřbitova stala nutnost. Kdyby tam nechodil, něco by mu chybělo.

Žena s dlouhými vlnitými vlasy, která navštěvovala hrob o kus dál, to cítila stejně. Aspoň si to myslel, protože tam stejně jako on chodila pravidelně a seděla u hrobu se stejně zahloubaným pohledem jako on sám.

Poprvé ji tam viděl před šesti lety. Od té doby sledoval, jak se její smutek vyvíjí, bouřlivý vodopád slyšitelný na několik metrů se postupně změnil v klidný potůček.

Věděl, že na jejím náhrobním kameni je napsáno Asta. Ale nic víc. Žádné datum. Jen křestní jméno a nápis Příliš brzy. Několikrát se odhodlával, že ji půjde pozdravit. Ale stejně jako sám nechtěl, aby ho vyrušoval nějaký upovídaný návštěvník, ani on by nerad někoho rušil.

Z téhož důvodu si na hřbitově vždycky na telefonu zapínal letový režim. Na což zjevně zrovna dnes zapomněl, protože mu mobil začal vibrovat v kapse. Vytáhl ho, zjistil, že mu volá neznámé číslo, a nechal to být.

Neměl čas ani chuť mluvit s nějakým neodbytným prodejcem. Když to volající vzdal, Fabian si otevřel nastavení a chtěl svou chybu napravit, ale v tu chvíli mobil začal opět vibrovat.

Tentokrát mu volal Skála, a tím návštěva u Theodora skončila.

7

„El maestro es muy importante.“ Olle Myrén seděl vedle ní na sedadle spolujezdce. „Importante!“ Mluvil ale do mobilu, ne na ni. Věnoval se své milované aplikaci na výuku jazyků.

„Im-por-tan-te!“

Irene Liljová už se toho o té aplikaci naposlouchala až až. Jak je strašně důležité nepřerušit svou „denní řadu“, sbírat body a posouvat se do vyšší ligy. Jako by to bylo mnohem důležitější než samotné učení.

„No me gusta este vino tinto.“

Aspoň dělal něco užitečného, když jen čekali na pokyn od zásahovky. Ona jen nervózně bubnovala prsty o volant.

„Me gu-sta!“

Ale ani Myrénova sekaná španělština jí nemohla zkazit náladu. Protože se stalo něco neobyčejného.

„Yo tengo dos refrigeradores.“

Čím víc podrobností se dozvídali na dopolední schůzi, tím víc si uvědomovala, že právě kvůli takovýmto událostem se dala k policii.

„Re-fri-ge-ra-do-res.“

Byla přesvědčená, že všichni v týmu to cítí stejně, i když by to nikdo z nich nahlas nepřiznal. Bylo to stejné jako u hasičů. Těch, kteří si v duchu přejí, aby nikdy nehořelo, je jako šafránu. Pokud vůbec takoví jsou. A loupež v hodnotě dvou set padesáti tří milionů, to už není žádný malý požár.

„Re-fri…“

„Tak jo, už je čas,“ přerušila ho, když na ně dálkovými světly zablikalo policejní auto stojící o kus dál na ulici.

Beze slova vystoupili z auta a vydali se k domu na křižovatce ulic Bronsgatan a Bärnstensgatan. Byla to dvoupatrová vila z bílých cihel, která jí připomínala dům v Perstorpu, kde kdysi v mládí bydlela. Tento dům měl navíc dřevěné prvky, čerstvě natřené ve stejně nudném šedém odstínu jako plot a garáž. Jinými slovy, žije tu pedant bez vkusu.

Obdélníkový pozemek také nebyl žádným výkvětem kreativity a zahradnického ducha. Ale podle velitele zásahovky poskytoval živý plot u ulice a ovocné keře na zadní straně jeho mužům dokonalý úkryt a skutečně se nedalo poznat, že je dům obklíčen.

A o to šlo především. Nevzbudit rozruch. Musí to být blesková operace, tak rychlá a efektivní, aby Göran Florell ani nikdo ze zvědavých sousedů nestihl zareagovat.

V ideálním případě si Florell nechá dobrovolně nasadit pouta a zásahovku vůbec nebude potřeba přivolávat. Byla tu však jedna komplikace: vzhledem k tomu, že je neděle, bude v domě pravděpodobně i Florellův šestiletý syn Leo. I když to celé proběhne nanejvýš klidně a spořádaně, dítě bude traumatizovat, když uvidí, jak mu přímo před očima zatýkají otce.

„Ty, nebo já?“ zeptal se Myrén před vchodovými dveřmi.

„Mluv ty,“ rozhodla Liljová a zkontrolovala, zda má pistoli na svém místě v pouzdru pod bundou.

Jakmile Myrén stiskl tlačítko zvonku, dveře se otevřely a objevila se v nich žena v teplákové soupravě, seprané a špinavé. Zřejmě Florellova manželka Lisa. Podle jejich údajů jí bylo nedávno dvaačtyřicet, ale vzhledem k mastné lesklé pleti, kruhům pod očima a okousaným nehtům by jí spíš řekli hodně přes padesát.

„Dobrý den, mé jméno je Olle Myrén a jsem z helsingborské policie,“ představil se Myrén. Španělské staccato vystřídal klidný, přívětivý hlas rozhlasového moderátora, který Myrén rád nasazoval během výslechů. „A tohle je moje kolegyně Irene Liljová.“

„Ano?“ Lisa Florellová se střídavě dívala na jednoho a druhého policistu.

„Rádi bychom si promluvili s vaším manželem Göranem.“

„On ale…“ Florellová polkla a zatěkala očima kolem sebe. „On bohužel není doma.“

„Aha, rozumím.“ Myrén přikývl a usmál se na ni jako dobrácký strýček. „Nevíte náhodou, kde by mohl být?“

„Ne, on šel… myslím, že se šel projít.“ Lisa Florellová stále těkala pohledem mezi nimi, Myrénův hypnotický klid na ni zřejmě neúčinkoval.

„Projít, aha. No, na počasí si dnes nemůžeme stěžovat. Nemáte představu, kdy by se asi mohl vrátit domů?“

„Ne. On bývá pryč celkem dlouho.“

„To se asi vydal na opravdu dlouhou procházku, že?“

„Přesně tak.“ Florellová rozhodně přikývla. „Někdy bývá pryč celou věčnost. Aspoň mi to tak připadá.“

„On se asi rád toulá, viďte?“

„Ano.“ Florellová dál přikyvovala a čekala, až Myrén něco řekne. Ale on mlčel a udržoval ji v napětí.

„Mohli bychom na chvilku dál?“ prolomila nakonec ticho Liljová. Zároveň udělala krok vpřed, aby dala najevo, že teď tady velí ona.

„Jako teď? Teď hned?“

„Ano, teď.“

„Aha… no… tak dobře…“ Florellová ustoupila stranou a pustila je dovnitř.

Předsíň ústila do obývacího pokoje s jídelním koutem. Byl vybavený rohovou koženou pohovkou, skleněným konferenčním stolkem, velkou plochou televizí a knihovničkou s dekoračními předměty a několika málo knihami. Na hrací podložce v rohu stálo několik různobarevných plastových boxů s hračkami. Žádné dítě ale v dohledu nebylo.

Myrén se šel porozhlédnout kolem a Liljová navázala: „Jak dlouho je váš muž pryč?“

„To přesně nevím.“ Florellová pokrčila rameny. „Odešel, než jsem se probudila. Je ranní ptáče.“

„Jak tedy můžete vědět, že šel na procházku? Vím, že jste říkala, že si to ‚myslíte‘, ale stejně mi připadá, že jste si tím celkem jistá. Nebo je to jen vaše domněnka?“

„V neděli obvykle chodí na dlouhé procházky.“

„Aha… Podle našich údajů bývá v neděli na střelnici.“

„To jo. Střídá to a někdy stihne obojí, než se vrátí.“

„Takže jste přesvědčená, že se dnes vrátí domů?“

„Ano… Proč by se nevrátil?“

Lisa Florellová už byla klidnější. Přestala těkat pohledem a odpovídala poměrně přímo. Zřejmě mluvila pravdu. Ale přesto tu něco nesedělo. Například to, jak rychle otevřela dveře. Vždyť sotva stihli zazvonit. Kromě toho se jich pořád nezeptala, kvůli čemu vlastně přišli, o co jim jde a proč chtějí mluvit s jejím manželem. Na to se vždycky lidé ptali jako první, když k nim policie přišla na neohlášenou návštěvu. Jestli jsou podezřelí a z čeho.

„Máte s manželem syna, že? Jmenuje se Leo, pokud se nepletu.“

„Ano, Leo.“

„A kdepak je?“

„Vy musíte mluvit i s ním?“

„Ne. Tedy to se ještě uvidí. Jen mě zajímá, kde je.“

„U babičky. Byl tam přes noc.“

„Přespává u ní často?“

„Občas. Je u ní moc rád.“ Lisa Florellová pokývala hlavou, jako by bylo třeba zdůraznit, jak moc se synovi u babičky líbí. „Takže tak.“

„A co vy?“

„My?“ K přehnanému přikyvování se opět přidal i nervózní těkavý pohled.

„Ano, vy a Göran. Co jste měli včera večer v plánu, když jste měli hlídání?“

„No… mělo k nám přijít pár přátel na večeři.“

„Ale?“

„Udělalo se mi špatně a dostala jsem migrénu, tak jsme to zrušili. Proto jsem byla ráno tak unavená.“

„A jak je vám teď?“

Florellová pokrčila rameny. „Mohlo by to být lepší.“

„Chápu. A co dělal Göran, když jste tu večeři zrušili?“

„Byl doma a asi si četl nebo se díval na televizi.“

„A tím jste si jistá?“

„Teď nevím, jestli vám dobře rozumím.“

„Víte jistě, že byl doma, anebo to jen předpokládáte?“

„Jestli to vím jistě? Copak si v dnešní době můžete být něčím jistí?“

„Máte pravdu. Ale možná byste mu mohla zavolat. Zjistit, kdy se hodlá vrátit domů.“

„To nemá cenu. Nikdy nezvedá telefon, když má volný čas jen pro sebe.“

„Ale zkusit byste to mohla, ne? Kdo ví? Třeba udělá výjimku.“

„To pochybuju. Je velmi zásadový a…“

„A kdyby to náhodou přece jen zvedl,“ přerušila ji Liljová, „tak bychom ocenili, kdybyste se nezmiňovala o tom, že tu na něj čekáme. Ano?“

Florellová zaváhala, ale vytáhla mobil, několikrát polkla a navolila manželovo číslo.

„Buďte tak hodná a dejte to na hlasitý…“ Liljová ztichla. Nebylo třeba zapínat hlasitý odposlech. Vyzvánění se ozývalo i tak, nahlas a zřetelně. Ne však z mobilu Lisy Florellové, ale odněkud zezadu.

Liljová se otočila a za ní stál Göran Florell se zvonícím mobilem v ruce.

8

„Švédští demokraté budou hlasovat proti jakékoli vládě, v které sami nebudou zasedat,“ oznámil hlasatel zpráv, když Fabian zabočil do ulice Bäckstigen. „To znamená, že po příštích volbách budou požadovat několik ministerských postů,“ pokračoval hlas, zatímco Fabian zacouval na příjezdovou cestu a zaparkoval vedle starého karavanu. „Mluví se dokonce o požadavku na post samotného premiéra, pokud nepodpoří…“ Hlas ztichl, protože Fabian vypnul motor a vystoupil.

Ne že by měl něco proti Billesholmu, ale kromě toho, že se zde vyráběly ucpávky do uší Bilsom, to bylo jen jméno na silničním ukazateli, kolem kterého jste v devíti případech z deseti pouze projeli. On sám sem neměl cestu ani jednou, co bydlel v Helsingborgu, a na první pohled nebylo o co stát. Rozhodně ne na adrese Bäckstigen 18.

Stačil mu letmý pohled na příjezdovou cestu a hned poznal, co jsou sousedé pohřešované Cornelie Berghammarové zač. Nejenže měli spoustu úžasných nápadů, ale také se rádi pouštěli do nových projektů. Například ověsit půlku domu vánočními světýlky, koupit ojetý karavan nebo vyměnit rozbité dlaždice na příjezdové cestě. Nic nebylo nemožné.

Dotáhnout to do konce už bylo horší. Na betonových dlaždicích navršených podél plotu rostl mech a karavan s prázdnými pneumatikami čekal na příjezdové cestě na lepší časy. Co se pestrobarevných světýlek týkalo, Fabian silně pochyboval, že se v zimě rozzáří, když nefungoval ani zvonek u dveří.

A pak tu byly kočky. Jednu by zvládl. Kdyby se držela v bezpečné vzdálenosti. Dvě by byly na hranici snesitelnosti. Tři nebo čtyři, které se toulaly kolem a vrhaly po něm podezíravé pohledy, mu připadaly přímo nechutné.

Se zvonkem to vzdal a vydal se úzkou uličkou mezi domem a karavanem. Cestou potkával další syčící chlupaté tvory, vylézající z různých úkrytů.

Když se bez úhony dostal za roh, pokračoval přes nerovný suchý trávník k zadní části přístavby, která měla střechu zakrytou modrou plachtou. Nijak ho nepřekvapilo, že všude byly roztroušené různé věci. Nafukovací bazének se zelenou kvetoucí vodou, dětský traktůrek z vybledlého plastu bez volantu, stoly a židle, také z plastu, pískoviště téměř bez písku. Žádné dítě v dohledu nebylo, ale otevřenými dveřmi na terasu k Fabianovi doléhal pláč.

Popošel k přístavbě a nakoukl do obývacího pokoje, jehož zařízení zjevně sestávalo z úlovků z blešího trhu a zděděných kousků nábytku. Nedalo se rozlišit, co je co. A samozřejmě tam byly další kočky. Ani se mu je nechtělo počítat.

„Haló,“ zavolal, aby přehlušil dětský pláč, který pomalu přecházel v hysterický jek. „Je někdo doma?“

„Ale zdravíčko,“ ozvalo se za ním. „Já si říkal, že nám na cestě parkuje cizí auto.“

Fabian se otočil a uviděl muže se strništěm a v montérkách, který přicházel zpoza rohu a na vodítku měl černo-bílého psa plemene cavapoo. Pes vrčel a snažil se mu vytrhnout.

„Kdybyste ho chtěl prodat, stačí říct,“ pokračoval muž a přivázal vodítko k sušáku na prádlo. „Dobře vám zaplatím. Víte jak, náhradní díly na tomhle modelu mají větší cenu než samotný auto.“

„Fabian Risk, policie Helsingborg.“ Fabian mu podal ruku. Rozhodně se mu nechtělo trávit neděli tím, že se bude vybavovat s kšeftařem plivajícím tabák.

„To už mi docvaklo.“ Muž si ukazováčkem poklepal na spánek. „A já jsem Christian Svensson, ale říkají mi Krille.“ Potřásli si rukama.

„Povídejte, co se stalo?“

„Co se stalo? Dobrá otázka. My jen víme, že nám tady Frasse od půl třetí od rána vyl u baráku jak nadrženej kojot a…“

Muže přerušil hlasitý pláč, dveře se otevřely a ven se vyřítil asi desetiletý chlapec s ulíznutými vlasy a v bílé košili zapnuté až ke krku. Začal z polic strhávat svíčky, stelivo pro kočky a cokoli dalšího, na co dosáhl.

„Ivane, co to děláš?“ volala jeho matka, která přiběhla za ním. „Uklidni se.“

„Dej mi ten iPad!“ křičel kluk a rozhazoval věci kolem sebe. „Chci svůj iPad!“

„Jejda, zjevně tu máme nějaký rodinný drama.“ Christian Svensson zavrtěl hlavou a poškrábal se na zátylku. „Pardon, na co jste se to ptal?“

Fabian se chystal svou otázku zopakovat, ale uvědomil si, že to nemá smysl.

„Ivane, ty ses úplně zbláznil! Podívej, jak to tady vypadá.“

„Tobě to přijde horší než předtím, jo?“

„A to má znamenat co?“ Matka čekala na odpověď, ale marně. „Chceš říct, že je tu binec a že za to můžu já? To tím chceš říct?“ Zase se odmlčela, ale chlapec nic neřekl. „Ivane, na něco jsem se tě ptala a chci, abys mi odpověděl. Jinak můžeš na všechny obrazovky na celý týden zapomenout.“

„Ty mi nemáš co poroučet.“

„To teda mám, a právě jsem rozhodla, že…“

„Titti…,“ přerušil ji s povzdechem Christian Svensson. „Co kdybychom udělali výjimku a prostě mu ten tablet dali? Aspoň dokud je tady pán od policie.“

„Jasně. Nema problema.“