Aleš Dostál

DOKUD MŮŽEŠ

Copyright © Aleš Dostál, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1262-3

KAPITOLA PRVNÍ

Zdravý nemocný

V srpnu dva tisíce osm mě začalo bolet pod hrudní kostí.

Nic intenzivního, co by se nedalo vydržet. Taková zvláštní, nevtíravá, ale nepřetržitá bolest, která mě nutila, abych si to místo neustále ohledával rukou.

Bolelo to přesně v místech, která mi zhruba před třiceti lety označil specialista jako žaludeční vředy. Tenkrát jsem obdržel povolávací rozkaz do simulované války proti zrůdnému uskupení NATO a jako záložní důstojník u dělostřelectva jsem měl na Libavé řídit střelbu na americké tanky vyrobené z překližky.

Právě začínala lovecká sezóna, tak jsem se tehdy v lese svěřil loveckému hostu, lékaři z jakési pražské kliniky.

„Pokud se budete chtít hodit marod, doporučuji žaludeční vředy,“ zašeptal mi na kazatelně. Seděli jsme u ochozu, po kterém vysoká scházela ke slanisku, a za zády nám zapadalo slunce.

„Děkuji za radu,“ odpověděl jsem stejně tiše.

„Ještě jsem vám nic neporadil. Rozepněte si kabát a sako…“

Pod sakem jsem měl ještě svetr, košili a tílko, a když jsem to všechno odhalil, sáhl mi studeným prstem do místa, kterému se říká solar plexus, a mírně zmáčkl.

„Teď vykřiknete bolestí.“

„Au…“

Vykřiknout šeptem nejde, tak moje „au“ stačilo vedoucí lani, aby svoji tlupu odvedla jinam. Myslivci tomu říkají, že jsme zvěř zradili. Bylo po lovu.

Druhý den jsem potom zašel k obvodnímu lékaři, popsal naučené příznaky, nechal si zmáčknout břicho na místě, na kterém jsem si málem nakreslil tužkou značku.

„Au…,“ zařval jsem a vyřval si tím neschopenku k poražení imperialismu. K tomu hromadu léků, a když se to nezlepší, tak rentgen a možná i skalpel.

Se žaludečními vředy si není radno zahrávat.

To bylo před třiceti lety.

Dnes lovíme v naší oboře daňčí zvěř,

ale ne olovem, nýbrž způsobem podobným rybářskému: chyť a pusť.

Uspi a svaž.

Je nádherné září, rorýsi už odtáhli a blankyt oblohy pokreslují jiřičky, které se už taky pomalu loučí. Moje babička by řekla, že v tak krásném čase by se nemělo umírat. Říkala to o každém měsíci v roce, tak to Bůh vyřešil tím, že si ji vzal v noci, aby na tu krásu neviděla.

Prodáváme živou zvěř a začali jsme ji uspávat, když nám kupec z Malacek, který si pro ni jel, oznámil, že už je v Olomouci.

Můj společník Tomáš uspává daněly jako amazonský indián foukačkou, protože má mladé plíce a svoje zuby, já s Mirkem zvířata chytáme, vážeme je do kozelce a na vozíku za mým Suzuki Jimny je svážíme k bráně obory.

Teď už byla bolest nepřetržitá. Nevzal jsem si prášek, a tak si bolestivé místo ohmatávám rukou. Nejraději bych si ho vykousal, tak jako liška chycená do želez si uhryzne nohu. Lepší bez nohy než v železech. Jenomže já jsem to udělat nemohl, ani kdybych byl liška, protože jsem nevěděl, co mě bolí. Možná mě bolela víc nejistota z toho, že nevím, co mě bolí.

Mirek si moje gesto vyhodnotil poněkud jinak. Sáhl do kapsy, škrtl zapalovačem a úslužně mi podal zapálenou cigaretu. „Myslel jsem, že hledáš cigarety, když ses šacoval…“

Při jeho slovech jsem si vzpomněl, jak mi jeden chlapík z vesnice řekl, že mě pozná v každém autě, protože nad volantem trčí ruka se zapálenou cigaretou, a skoro jsem se zastyděl.

Lehli jsme si do trávy vedle spoutaných daňků, kteří už se pomalu probouzeli.

Vypouštěl jsem k obloze obláčky kouře, které jsem předtím řádně profiltroval plicními sklípky a zbavil kouř dehtu. Pro toho, kdo to nezkusil, je to nepopsatelný požitek. Bez cigarety jsem si život nedokázal představit.

I když před osmi lety jsem říkal totéž o fernetu, a pořád žiju.

Vůbec daňkům jejich probouzení

nezávidím. I já jsem totiž už jsem byl jednou taky tak uspaný. Letos na jaře se mi uskřinula tříselná kýla, a protože nešla zatlačit zpátky, záchranář rychlé pomoci mě uspal v sanitce ketaminem. Vlastně na stejném místě jako dnes, u stejných vrat téže obory.

Na chirurgické pohotovosti v Opavě jsem se tehdy probouzel v halucinacích. Zvláštní bylo, že mě nebolela hlava, jako když jsem se dříve probíral uspaný etylalkoholem. Proto vím, že daňky hlava nebolí.

Slovák přijel dodávkou Ford Tranzit a ložnou plochu měl vystlanou čerstvou pšeničnou slámou, která voněla létem. Do měkkých slaměných lůžek jsme ukládali daněly a já jsem kontroloval, aby ležely na pravém boku. Na levém ležet nesmí, aby si nemačkaly srdce. Hladil jsem je po hlavách, některé ještě obracely bulvy v ketaminovém blouznění. Netušil jsem, co jim omámený mozek přinášel za představy, mně se tenkrát, když jsem se probíral z ketaminové narkózy, zdálo, že jsem daněk.

Naloženo, zaplaceno, když vtom se začínající slovenský chovatel ještě jakoby mimoděk zeptal: „Umí daňci plavat?“ Má oboru na břehu rybníka a u vody plot nepostavil, aby se mu mohli v klidu napít.

Pokud mu teď řeknu, že každá spárkatá zvěř plave jako rybička, tak nám daňky složí a já budu muset vylovit eura z levé kapsy košile, kousek od místa, kde mě to právě svírá nepřetržitou bolestí.

„Daňčí plavat neumí…,“ odpověděl jsem klidně a přesvědčivě.

Moji společníci, které jsem oba připravoval ke zkouškám na lovecký lístek, počkali, až uvidí koncová světla odjíždějícího auta, a vyhrkli dvojhlasně: „Daňci neumí plavat? To u zkoušek nebylo.“

„Když mu uplavou, přijede si pro nové… Podobně se prodávají poštovní holubi.“

„Ti taky neumí plavat?“

Byl to pěkný podvečer, po blankytu oblohy

jiřičky s tichým švitořením kreslily klikyháky. Kdyby to byli rorýsi, hvízdali by jako fotbalový rozhodčí nebo jako jeleni sika v říji.

Doma jsem si začal vyčítat, že tu bolest mám za to, jak jsem před třiceti lety simuloval žaludeční vředy.

Přál sis vředy, tak je máš.

Mohl jsem si tehdy raději zastřílet na překližkové tanky, stejně bychom v té zimě neválčili celých šest týdnů, po něž cvičení trvalo. Pár dobře umístěných ran v přímé střelbě ze 100mm kanonů a NATO by prchalo zpátky do Německé spolkové republiky.

Lehl jsem si na postel a zapíchl ukazováček do naučeného místa. Byl jsem vycvičený vykřiknout nanečisto, teď se přesvědčím naostro. Nic. Protože jsem suchar, zatlačil jsem prst téměř až k páteři, ale žádný výbuch intenzivní bolesti. Jen na té mé, nehybné a trpělivě čekající bolístce žádná změna.

Nakonec je mi šedesát dva, a pokud se nestane nic horšího, zvyknu si na ni, tak jako si jiní musí zvyknout na invalidní vozík nebo umělou ruku.

Jednoduše se naučím žít s bolestí pod hrudním košem.

Tu tříselnou kýlu mi operovali na jaře. Předoperační vyšetření jsem absolvoval přímo v malé nemocnici v Bílovci. Pro mě to znamenalo první EKG v životě a rentgen plic po strašně dlouhé době. Mám za sebou čtyřicet let intenzivního kouření, v kanceláři polesí to dva kanáři vydrželi jen čtrnáct dní.

EKG bylo v pořádku, na snímek plic se radiolog díval nezvykle dlouho. Už jsem propadal panice a v takových chvílích se bráním žertem.

„Je tam, udělali mu snímek plic a měl ji tam…,“ parafrázoval jsem repliku z filmu Básníci.

„Pokud myslíte na rakovinu plic, ta tam ještě není, ale o podobných věcech se nežertuje. Měl jste ošklivě zlomené a špatně srostlé žebro, s tím jste se nikde neléčil?“ pokáral mě vážným hlasem o třicet let mladší lékař.

„Ne,“ odpověděl jsem vzpurně. Ani jsem se mu nehodlal chlubit, že jsem tím chlapským tónem zakrýval strach. Mám nepříznivou rodinnou anamnézu. Tatínek i maminka zemřeli na rakovinu.

Žebro? Takové drobnosti my lesáci neřešíme.

Spadl jsem kdysi ze čtyřmetrového posedu a domů se vrátil krok sun krok. Kilometr za hodinu. Bolel mě nádech i výdech, píchalo to i při potahování z cigarety. Kouřit jsem ovšem nepřestal.

A správný chlap k doktorům nechodí. Třicetiletý polesný přece nepoběží k lékaři, to by se mu podřízení padesátiletí hajní smáli.

Ne.

Bylo mi dvaašedesát, do důchodu zbývaly

jen nějaké měsíce a měl jsem nástupce, tak jsem se s revírem začal pomalu loučit. Už jsem do lesa nemusel chodit, zbytek času jsem mohl vysedět v kanceláři, ale s rukou stále na hrudi bych vypadal jako státník při hymně. Hodím se marod, jak mi tenkrát radil lékař na posedu. Už vím, jak na to. Dřív jsem nikdy nebyl nemocný – ani když jsem spadl z posedu, ani když mě pokousal jezevec, kterého jsem neopatrně tahal z nory – a tak bych si neschopenku mohl

dopřát.

Dobře, přiznávám, byl jsem jednou nemocný. Trvalo to tři měsíce; říkal jsem tomu léto v Opavě, což bylo srovnatelné s létem v Uherském Hradišti, ale v Hradišti ještě neplatil suchý zákon.

Nemocný tedy jednou, ale smrt zastřelením mě minula dvakrát. O fous.

V jelení říji jsme šoulali po úzkém loveckém chodníku, vpředu já, za mnou lovecký host. Přes chodník přeběhla zvěř a já jsem automaticky sáhl po kulovnici, sundal ji z ramene, ale vzápětí ji tam pověsil zpátky.

Host za mnou udělal totéž, jen s několika úkony navíc. Odjistil, napnul napínáček a nechal si kulovnici v ponosu, naštěstí hlavní skloněnou mírně k zemi. To jsem zjistil až za chvíli, když mě ohlušil výstřel.

Mezi nohama jsem ucítil podivný průvan a na chodníku přede mnou vyprskla hlína. Kulka proletěla kalhotami a trenýrkami, ve škvíře mezi stehnem a šourkem, kousek pod pánevní kostí. Počáteční šok potom nahradil jenom zvláštní údiv, když jsem si dírou v kalhotách prostrčil

prst.

Podruhé jsem seděl na zadním sedadle terénního auta, když mi klobouk z hlavy smetla ohlušující rána. Řidič, jeden ze dvou německých loveckých hostů, zastavil, vystoupil a promačkal a protřepal si uši. Teprve vestoje uviděl, jak mu ze střechy auta trčí plechové třísky.

Spolujezdec stále držel hlaveň své kulovnice, jako by si na ní ohříval ruce. Měl ji mezi koleny, pažbou na podlaze, odjištěnou, a natažený napínáček tentokrát sám spustil na terénní vlně.

A v mém klobouku samozřejmě zela dírka na malíček.

Co se mi může víc stát, než už se mi stalo,

šeptal jsem si v čekárně praktické lékařky, abych potlačil syndrom bílého pláště. Byla to pěkná, čerstvě vymalovaná a voňavá místnost, na stěnách návody, jak zdravě žít. Nekouřit, nepít, pohybovat se, jíst ovoce a zeleninu.

Pijte vodu, pijte čistou vodu, nepijte rum. S rumem už jsem za vodou, ovšem bez cigarety si život stále ještě nedokážu představit.

Ta první ranní do plic, které po pár hodinách spánku touží po nikotinu jako kůň po ovsu, je jako balzám. A druhá hned poté při kávě. Třetí a další v kanceláři polesí, jedním ochráncem zvířat nazvané plynovou komorou pro kanáry.

Paradoxně se říká lesníkům: vy se máte, celý den na čerstvém vzduchu, a ještě vás za to platí. Jste zkrátka dobře placení rekreanti.

Místo kanárků jsme si pořídili akvárium. Už po měsíci se těm zpočátku velmi čilým pavím očkům přestalo chtít rozmnožovat, asi i voda nasákla nikotinem.

„Další…“

Postarší zdravotní sestřička mě znala. Aby ne, doma topili dřevem a já jsem byl polesný… S mladou paní doktorkou jsme na tom byli zhruba stejně. Oba jsme byli nováčci.

Asi třicetiletá, nakrátko ostříhaná černovláska vytáhla ze složky papír z roku 1985 o mých vymyšlených vředech a já jsem k němu přidal operační zprávu z tříselné kýly.

„Vy jste celkem nepopsaný list, pane inženýre, tak ho trochu popíšeme. Jaký máte problém?“

Popsal jsem jí nevtíravou, ale nepřetržitou bolest a ukázal místo, které jsem už musel mít ohmatáním vyleštěné.

„Ale s vředovou chorobou žaludeční jste se už léčil. Kdy že to bylo?“ dívala se do složky.

„Někdy v době, kdy jste se narodila, před třiceti lety…“

Žádná reakce. Možná jsem ji urazil a je mladší.

„Lehněte si na záda a vyhrňte si košili…“

Provedeno. Následovalo jemné prohmatávání břišní dutiny dlouhými, štíhlými a teplými prsty.

„Bolí?“

„Nebolí.“

„A tady?“

„Ne.“

Konečně se dostala k místu, které mi za listopadového soumraku stiskl lovec, jako když sáhne na zvonek, a já se musel ozvat.

„Au…“

„Tady bolí?“

„Ne…“

„Tak proč hekáte?“

Teď už jsem věděl, že jsem to s tou vtipnou kaší přehnal.

„To mi jen tak ujelo, promiňte. Kdysi jsem tak hekal na radu jednoho lékaře, loveckého hosta, protože jsem nechtěl jít na vojenské cvičení…“

„Tak až si rozmyslíte, kde to bolí, tak přijďte…“

„Někdo tomu říká propálený kotel,“ vyhrkla prostořece sestřička, která doma topí dřevem, ale už asi nebude.

„Vy pijete? Myslím alkohol...“

„Ne, ale lékařskou zprávu, že nepiju, mám doma.“

Viděl jsem na ní, že se jí chce ještě něco říct, ale nakonec to vzdala. Bylo toho na ni moc. Heká na povel loveckého hosta, aby nemusel na vojenské cvičení, a léčil se na neexistující žaludeční vředy.

Aby toho nebylo málo, na odchodnou

mě oslovila zdravotní sestra: „Dlužíte tady zdravotní zprávu z Opavy…“ Hlas jako zvon, slyšitelnost přes dvoje dveře.

Dosud jsem se domníval, že se ty tři měsíce, kterým jsem říkal „dovolená“, ale byly placeny z nemocenské, protože diagnóza zněla „chřipka“, na vesnici utají. Naivně jsem si myslel, že uklízečka na protialkoholní stanici a zároveň zpravodajka naší samoobsluhy Tempo, musí držet lékařské tajemství.

„Přinesu příště…,“ zašeptal jsem.

Přesto jsem nebyl z ordinace vyhoštěn jen tak. Místo ibalginu jsem měl brát Algifen kapky proti bolesti a dostal jsem žádanku na gastroskopii.

Sestřička, která asi vytušila, jak se to má s letošní samozásobou dřeva, mi začala ochotně vysvětlovat, jak se krkem a jícnem do žaludku strká sonda s kamerou a ta objeví všechny neduhy.

Děkuji, nechci. Neschopenku jsem ovšem neodmítl. Budu si raději zvykat na bolest za hrudní kostí. Co bolí, to přebolí.

Domů to mám pět kilometrů, jel jsem pomalu a kochal se. Letošní září se povedlo. Zase jsem si vzpomněl na babičku a její odmítání umřít za pěkného počasí. V září tedy určitě ne. Žádné bouřky ani vichry, přívalové deště a sesuvy půdy, v září bouří jedině jeleni. Počasí bylo stejně nehybné jako moje bolest za hrudní kostí.

Vyzvedl jsem si v lékárně kapky proti bolesti a doma je do sebe hodil. Lékaři by řekli, že jsem je užil perorálně. Za hodinu, možná půl, jsem bez tupé bolesti. Když říkám tupé, tak nemyslím neostré, ale hloupé, zbabělé a zákeřné. Tak jsem se s ní za měsíc našeho spolužití navykl komunikovat.

Teď je klid, spolu s Algifenem jsme ji zahnali někam za žebro. Určitě to bude něco jako bolavý zub, když tak dobře reaguje na sedativa.

Je poledne, sedím s kávou na terase našeho domečku, dívám se na stěnu jasanů, za kterou začíná les. Na dolní zahradě je vidět zakalená voda rybníčku, to je důkaz, že je živá. Kapři ryjí na dně, amuři ukusují tuhé listy rákosu a žáby skáčou šipkou z vysokého břehu. Kdo z vás to má, řekl by bývalý premiér Paroubek.

Tatínek Oty Pavla koupil rybník s jedním kaprem, já jsem si nechal autobagrem vykopat jámu, přestože jsem neměl zdání, odkud do ní nateče voda. Natekla.

Zářijové podvečery bývají hořké.

Na východě obloha zelená, na západě rudne. Moje maminka neměla ráda podzim. Plakala už nad sklizenými poli po žních, nad první podmítkou. Říkala, že podzim je umírání; milovala jaro, znovuzrození.

Já jsem měl ještě raději červenec než jaro.

Červenec v Uherském Hradišti.

Ať se kdo chce rýpe v našich vinách, překrásné jsou noci na rovinách, když sládnou marhule a v polích tvrdne rež, když noc je vysoká, když z noční šibenice viselec visí, obral u silnice o lásku člověka a visí pro krádež, zaveršoval si kdysi o jižní Moravě Jan Skácel.

Když vojenské cvičení, tak v létě. V létě jsem si nevymýšlel žaludeční vředy.

V tom dávném horkém červenci jsme hledali chládek v podzemí vinárny hotelu Grand v Uherském Hradišti. Do ní se prodávaly místenky jako do rychlíku Šohaj a tomu taky odpovídalo vybavení interiéru. Po stranách očíslovaná kupé s koženkovými sedadly jako ve druhé třídě věhlasného rychlovlaku. Když se doprodaly místenky, prodávaly se lístky ke stání.

Za týden vojenského cvičení jsme už byli známí stejně jako carští důstojníci v pověstném baltském restaurantu v Petrohradě.

„Jak to dole vypadá, babi?“ zeptal se uvaděčky kolega Jaromír, protože měl o hvězdičku víc.

„Jsou tam Němci,“ zašeptala tajemně, jako by v Uherském Hradišti nebyli Němci od války.

„Jací?“

„Západní…“

Západní Němci tančili s jihomoravskými ženami a dívkami na píseň Olympicu, jak se želva po dně honí, a ony jim zpívaly do ucha, jak šly z Hradišťa z požehnání. Nám nezbylo než smutnit u barového pultu.

Museli jsme se tvářit dost beznadějně, když si nás cizí státní příslušník, občan NSR, dovolil oslovit. A byl jsem to já, kterého považoval za proradnějšího k symbolům socialismu a míru. Chtěl jako sběratel stejnokrojových součástek vojsk Varšavské smlouvy koupit důstojnickou čepici s červeným skleněným odznakem.

Vytáhl peněženku a z ní povystrčil hnědou stomarkovou bankovku.

Přikývl jsem s přimhouřenýma očima. „Ještě se poradím.“

„To by mohlo být taky považováno za vlastizradu,“ varoval mě Jaromír, který měl o hvězdičku víc.

„Myslíš, když jsme my důstojníci, tak i Sabinov?“ zeptal jsem se.

Sabinov bylo tenkrát obávané vojenské vězení.

„Možná i provaz.“

Za sto marek i provaz.

Souhlasil jsem a vybral místo předání. Byl to jasmínový keř uprostřed parčíku před hotelem.

Svítalo a na střeše hotelu Grand se rozvrzal rehek. Nedávno odkvetlý jasmín ještě jemně voněl.

Sběratel otevřel igelitku a já mu do ní s gestem mariášníka hodil čepici. Sedma nakonec. Rehek ani nestačil dozpívat první sloku a směna byla dokonána.

Za sto marek zradil svou vlast.

Jaromír chvíli váhal a vzápětí brigadýrka letěla do tašky za mojí. Byli jsme prostovlasí a svobodní.

„Když jsem šel z Hradišťa za svítání…,“ začal jsem zpívat cestou do kasáren upravenou verzi známé lidové písně. Ulice byly prázdné, Hradiště ještě spalo, do zpěvu bylo jen nám a rehkům domácím.

„Proč se usmíváš? Už nebolí?“

ptala se mě žena.

„Bolí, samozřejmě, že bolí.“ Představa, že se do konce svých dnů už nebudu usmívat, když mě něco bude bolet, byla děsivá. „Vzpomněl jsem si, jak jsem jel před osmi lety pro cukroví do Opavy. To bylo nejdražší cukroví v historii vánočního cukroví.“

„Víš, že jsi mi nikdy neřekl, kolik ta pokuta stála?“

To nebyla vhodná vzpomínka. Osm let jsem to držel v tajnosti a teď jsem se málem přiznal. Osm let jsem byl ušetřen výčitek, protože to opravdu byla pálka.

„Několikrát jsem si zkoušel vzpomenout, ale mám to absolutně vymazané z paměti. Ovšem já jsem se usmíval nad tím, jak mi dali fouknout a mysleli si, že mají porouchaný tester.“

„Tím bych se nechlubila,“ odpověděla manželka a šla si po svých.

„Já se taky nechlubím,“ řekl jsem a usmíval se dál tomu, jak jsem šel z Hradišťa za svítání. Bez čepice, bos.

Ale vrátím se k tomu cukroví, když už jsem ho nakousl. Že mě osudově závažné životní diagnózy budou potkávat právě o Vánocích, jsem tenkrát ještě nevěděl.

Cukroví jsem naložil a odpolední prosincovou tmou jsem se vracel domů. Odbočil jsem z hlavní na naši okresku, když vtom auto za mnou spustilo sirénu a na střeše se mu rozsvítilo červeně STOP. Disciplinovaně jsem zajel k okraji silnice a zůstal jsem stát na odbočce jakési polní cesty. Vypnul jsem motor a čekal.

Žádného porušení pravidel silničního provozu jsem si nebyl vědom, tak jsem zůstal klidný. Že jsem jezdil už nejméně deset let pod vlivem návykové látky zvané etylalkohol, jsem považoval jaksi za samozřejmé. Deset let mi nikdo nedal dýchnout.

Měl jsem první auto s elektricky stahovacími okny, tak jsem frajersky čekal, až mi policista zaklepe na sklo a zmáčknu knoflík. Stále ještě to na mě působilo jako zázrak techniky, když okno zašumělo a sjíždělo dolů.

„Řidičský a občanský průkaz a doklady od vozidla. Víte, jakého dopravního přestupku jste se dopustil, pane řidiči?“

„Nevím,“ usmíval jsem se. Určitě to bude nějaká prkotina.

Policista se naklonil pro doklady, téměř štítivě je uchopil a s nakrčeným nosem se odtáhl.

„Jste ochoten se podrobit dechové zkoušce?“

Fouknout až do pípnutí, sundat náustek a schovat na příští použití, tester vrátit policistovi. Ten si na něj posvítil baterkou a obrátil se na kolegu.

„Ty vole, 3.14…!“ vykřikl.

„Pí…,“ snažil jsem se odlehčit nepříjemnou záležitost.

„Co jste to říkal?“

„Ludolfovo číslo.“ Jenže teď už jsem delikvent, tak žerty stranou...

„Vystupte si z vozu, pane řidiči, a už žádné srandičky. Můžete chodit?“

„Já myslím, že ho budeme muset odnést,“ přemýšlel nahlas druhý policista. „Vašku, a co je to Ludolfovo číslo?“

Vašek mu neodpověděl, protože mi otvíral dveře a čekal, že z nich vypadnu. Vyskočil jsem z auta svižně jako Čáslavská na hrazdu.

„Pí neboli Ludolfovo číslo je matematická konstanta, používaná při výpočtu některých příkladů.“ Udělal jsem dřep, našel si prstem nos a skákal po jedné a potom po druhé noze.

„Vypadá úplně normálně,“ zhodnotil moji gymnastiku první policista. „Pane řidiči, jste ochoten se podrobit odběru krve?“

Byl jsem ochoten, protože mi nic jiného nezbývalo. Požil jsem. Mohu děkovat Pánu Bohu, že po deseti letech požívání před jízdou konečně spadla klec. Bylo to dobře, protože už jsem si začínal zvykat, že to je normální.

Zamkl jsem auto na té polní cestě a usedl

dozadu do policejní felicie. Pořád jsem měl chuť vtipkovat, ačkoliv jsem věděl, že žít na vesnici bez auta je problém. Auto mi nezabaví, ale řidičák ano. A cukroví?

„Mám v autě cukroví.“

„Nebojte se, do Vánoc Vás pustíme,“ žertoval Vašek.

„Mohu vědět, kam jsem odvážen?“

„Na záchytku, je to hned vedle.“

Právě mi docházel humor. „Proč mám být zachycen?“

„Budete podroben odběru krve, jak jste souhlasil.“

Teď už jsem mlčel. Netušil jsem, že odběry krve se provádějí na záchytce. A taky jsem nevěděl, že záchytná protialkoholická stanice je umístěna v prostoru psychiatrické nemocnice.

Otevřela se závora, projížděli jsme osvětlenou ulicí mezi starými několikapatrovými budovami. Ve všech oknech se svítilo. Je to celé městečko plné bláznů, napadalo mě tísnivě. Po chodníku podél nás jeden právě běžel. Měl teplákovou soupravu s kapucí utaženou pod krkem, ruce v prstových rukavicích a od uší se mu táhly elektrické vodiče někam do kapsy teplákové bundy. Byla doba walkmenů a magnetofonových kazet.

A už jsme sestupovali po schodech do záchytné stanice.

„Kolik jste mu naměřili?“ zeptala se lékařka důchodového věku. Profesionálka, která mě měla přečteného dřív, než si přečetla moje jméno v občance. Stačily jí k tomu tři nafoukané promile a moje dva metry bezchybné chůze po škvíře mezi dlažbou podlahy. A tak začínáme hovořit řečí laikům v oboru méně srozumitelnou.

„To je normální provozní hladina, pane inženýre?“

„Ano.“

„A jak dlouho tak zahříváte motory?“

„Asi deset let.“

„Myslím ráno.“

„Asi hodinu i víc, ale je čím dál větší spotřeba,“ přistoupil jsem na její žargon a odpověděl vesele.

„Na tom není nic k smíchu, nechcete si k nám přijít lehnout?“ zeptala se a ukázala palcem do stropu.

Pochopil jsem, proč a s čím se tam leží a co se tam léčí, ovšem nevěděl jsem ještě, že se u toho nemusí ležet. Chvíli jsem zaváhal. Rozum, který jsem stále ještě používal, mi říkal, že se bez té pomoci asi neobejdu, ovšem co se ještě dá odložit na neurčito, obvykle se odkládá...

„Zatím ještě ne, později určitě.“

„Jak myslíte, ovšem leze to do peněz, i když teď určitě nějakou dobu ušetříte za benzin,“ řekla, a zatímco mi sestra nabrala krev, napsala první větu lékařské zprávy: Klient je velmi dobře orientovaný v čase i prostoru, s vysokou mírou tolerance k alkoholu…

Abych dokázal svoji orientaci v prostoru a míru tolerance k alkoholu, schody z podzemní ordinace jsem vyběhl. Bylo mi pětapadesát a policejním junákům tak pětatřicet. V domnění, že jim chci utéct, jeden vysupěl za mnou.

„Dáme si to k bráně?“ navrhl jsem a hned jsem si uvědomil, že teď nemluvím střízlivě. Začínal jsem se předvádět, soutěžit a sázet. Naštěstí jsem byl i v tomto stavu samoregulovatelný.

Disciplinovaně jsem zasedl na zadní sedadlo policejního auta. Tenkrát ještě nemělo na dveřích logo Pomáhat a chránit. Neměl jsem tušení, kam dál mě povezou.

„Kam pojedeme teď?“ zamumlal jsem teď skoro plačtivým hlasem, protože jsem opravdu nevěděl, kam se takoví delikventi jako já po odběru svážejí.

Bylo dvacátého prvního prosince, mrzlo a začínalo drobně sněžit. V kufru mého elektrického šíbra, ojeté Hondy Civic Shuttle, RealTime 4x4, s elektrickými okny, čekalo cukroví. Na polní cestě se ve světlech zableskly hondiny odrazky.

„Tak jsme na místě, pane Slaný.“ Zároveň mi podával techničák, pojistku a občanku. Řidičák si vrátil zpátky do kapsy.

„A příště při odbočování vyhoďte blinkr.“

Tak jsem konečně znal svůj dopravní přestupek. Blinkr. Později jsem si pomyslel, že kdybych vyhodil blinkr, ušetřil bych čtrnáct tisíc. Anebo přišel o víc...

Policajti se otáčeli a vraceli do města. Odjížděl jsem s trojkou v žíle, bez řidičáku, ale s cukrovím. Zase mě přepadla ta opilecká touha předvádět se. Komu se to poštěstí, taková jízda. Silnice začínala být kluzká, ale mně to nevadilo, protože jsem měl čtyřkolku. V autě jsem si pustil Purpuru od pana Suchého: Tiše a pokojně purpura na plotně voní, stále voní…

Co bylo, to bylo, teď tiše a pokojně bolí

a stále bolí. Je dvacátého října, indiánské léto. Tento druh podzimního léta mám ještě raději než babí. Pokud se vydaří. Většina listí je dosud na stromech, rána jsou studená, slunce žluté a v jasných večerech rochají daňci.

Zítra mám gastroskopii. Vyšetření se provádí na interně detašovaného pracoviště Nemocnice AGEL v Novém Jičíně. Parkuje se přímo v areálu, téměř pod okny interny.

V osm ráno jsem byl na místě. Stačilo otevřít dveře. Teď, anebo nikdy. Už jsem měl ruku na klice. Není zbytečné podrobit se tak náročnému vyšetření? Vždyť jsem si tu bolest vlastně jen vymyslel. Určitě to přejde samo.

A rakovina?

Rakovina přece nebolí, ubezpečovali mě známí, kteří to prý měli od spolehlivých zdrojů. Sami rakovinu sice neměli, ale věděli to.

Nevím.

Tatínkovi i mamince chodila sestřička píchat morfium domů.

Počkáme.

Tak hrozné, aby se to nedalo vydržet, to zas není.

Do Vánoc času dost.

Zpátky domů se mi ale nechtělo. Zajedu do Hukvaldské obory podívat se, jak tam rochají daňci. Za hodinu už jsem stál před kovanou bránou. Zavolal jsem oborníkovi.

„Stojím, před bránou, Milane.“

„Otevřu ti telefonem.“

V mytickém prostředí zříceniny hradu Hukvaldy a Těsnohlídkovy a Janáčkovy pohádky o lišce Bystroušce to znělo jako tajemný pokyn čaroděje Viga. Křídla brány se přede mnou rozevírala od středu do stran, tak jako náruč ženy. Projel jsem a zastavil, abych za sebou zavřel. Brána se opět sama zavřela a ocitli jsme se v pohádce.

Za všechno tady asi může kouzelná liška Bystrouška, která stojí nedaleko na vysokém kameni. Za sedm let tu její bronzovou sochu zloděj ukradne a novináři o tom budou psát jako o loupeži století. Kdo by se namáhal odtesat sochu z podesty a přenést ji přes kamenné, dvoumetrové oplocení? Snad jedině nějaký kynolog, chovatel norníků, jako dekoraci svých kotců, napadla mě pitomost.

„Kde jsi? Máš tu kafe!“ oslovil mě telefon hlasem oborníka.

Kávu bych si dal, ale do řeči mi příliš není. Na žádnou ženu jsem nikdy nemyslel tak nepřetržitě jako teď na tu bolístku za hrudní kostí. A to mě od pravdy dělily jen jedny dveře… Mohl jsem to mít za sebou. A hlavně jistotu z toho, co tam na výsluní plexus solaris zahřívám.

„Ne, díky, Milane, já si jen poslechnu, jak ti to rochá, jel jsem kolem…“

„Jak myslíš, až pojedeš zpátky, tak u brány zavolej.“

Tak zrovna kolem jsem tedy nejel, sem a zpátky jsem to měl sto kilometrů, rochat lopatáče jsem mohl poslouchat i u nás a ještě jsem mohl být užitečný, kdybych obešel plot, který rozbíjeli daňci zvenku.

Zastavil jsem u krmeliště. Daňci rochali ve svých říjných důlcích, z korun věkovitých jírovců padaly kaštany a v mezerách ticha to znělo jako výstřely z malorážky. U nás ještě nedávno, v kůrovcové kalamitě, pršelo jehličí ze smrků. Když prší jehličí, umírá les, kaštany padají pro další život.

Zapálil jsem si cigaretu. Vzduch byl nehybný, kouř stoupal přímo k blankytu. Nikotinový požitek je blažený. Na okamžik bylo blažené všechno kolem, daňčí říje v oboře, kterou prošla staletí, padající kaštany i zřícenina hradu na kopci jako divadelní kulisa. Možná to tak už zůstane, přál jsem si v té chvíli pohody.

Na kostelních hodinách vedle brány do obory

odbíjí poledne. Červík bolesti se opět intenzivně ozval, tak jsem mu po jazyku poslal pozdrav v podobě deseti kapek Algifenu. Upij se. Já už to mám za sebou. Hned po něm se ohlásila telefonem manželka. Čert nám byl dlužen ten vynález, který nás najde i tam, kde nechceme. Já jsem ještě zažil, když spojovatelka na poště přepojovala hovory zasouváním kolíků do zdířek.

Tak se jednou paní hajná Hanzlová ze samoty Suchý vrch dovolala na polesí a oznámila ztrátu manžela Milana, kterého naposled viděla před třemi dny. Věděli jsme, že Milan učí na lovecké chatě Sedlovka jednu rekreantku stopovat kuny a jeho život nebyl v nebezpečí.

„Porada stále trvá, paní hajná,“ byla připravená odpověď pro podobné případy. „Vyšetření stále trvá,“ chtěl jsem ženě odpovědět, ale přiznal jsem barvu. Měl jsem strach.

„A kde jsi teď?“

„V oboře.“

„To je dobře, už jsem se bála, že si tě tam nechali.“

„Prosím pěkně, napište si mě na toho patnáctého, moc prosím, děkuji.“

Odpověděl mi příjemný ženský smích.

„Jste první pacient, tedy klient, který o toto vyšetření prosí. Tak na osmou ráno, vyhovuje?“

Ráno jsem z vyšetření utekl, v poledne jsem o něj prosil.

„Víš například něco o reflexní terapii?“

„Kde jsou ty body?“

„Kdo?“

„Už jsem tě objednal. Dvacátého listopadu.“

„Ano.“

Table of Contents

Kapitola první