Přeložila Klára Kučerová

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY:

V textu byly použity úryvky z básní „Zpívám o sobě“ od Walta Whitmana v překladu Ivana Skály (WHITMAN, W. 1983. Zpívám o sobě. Praha: Československý spisovatel.) a „Na smrt“ od P. B. Shelleyho v překladu Jaroslava Vrchlického (SHELLEY, P. B. 1901. Výbor lyriky. Praha: J. Otto.).

REMAIN

Copyright © 2025 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2026

ISBN 978-80-249-5988-7

Therese Parkové,

která mě doprovázela na každém kroku mé cesty.

KAPITOLA 1

Květnový Cape Cod probouzí v srdcích ještě nedávno zmrzlých Newyorčanů naději: zelené trávníky a mořský vánek slibují, že letní dny už jsou nedaleko. Když jsem stáhl okénko auta a nadechl se vůně rašící zeleně, podivil jsem se, jak vzdálené se mrazivě šedé nebe a deštěm přetékající strouhy města najednou zdají být. Přinejmenším tady zima dávno ustoupila a sen o poklidnějších, sluncem zalitých dnech byl téměř na dosah.

Cape jsem už párkrát navštívil, toto konkrétní městečko však ještě nikdy. Heatherington, tišší, menší příbuzný nedalekého, turisty oblíbeného Provincetownu, si zjevně liboval v klasickém stylu padesátých let. Když jsem projížděl hlavní tepnou Pleasant Street, všiml jsem si malebných, luxusních krámků se starožitnostmi, řemeslnou zmrzlinou, dřevěnými hračkami a pizzou z kamenné pece, stejně jako rodičů, jež po chodnících dlážděných cihlami tlačili drahé kočárky. Výletníci korzovali mezi obchody, zatímco si na dřevěné lavičce pod velkými staromódními hodinami povídala dvojice postarších mužů v baseballových čepicích. Na křižovatce jsem zpomalil, abych nechal projít muzikanty s kytarami přes rameno, a na rohu jsem zahlédl lékárnu a limonádový bar v retro stylu – uvnitř seděl houfek teenagerů, kteří dlouhými brčky srkali koktejly.

Usmál jsem se a napadlo mě, že ta scéna je až příliš dokonalá, než aby byla skutečná, ale když jsem se nad tím zamyslel, bylo jen pochopitelné, že můj nejlepší přítel Oscar, potomek imigrantů, kteří měli v Bostonu lahůdkářství, hledal kousek právě takovéhoto mýtického amerického ideálu. Když se kolona zase rozjela, zahlédl jsem v postranních ulicích pečlivě udržované koloniální stavby a domky s dřevěným obložením obehnané bílými plaňkovými ploty. Heatherington je malebný, to jsem musel uznat. A pak se jako na povel roztrhly mraky a vykouklo nebe tak modré a zářivé, až jsem přimhouřil oči.

Bylo pondělí, obvyklý začátek nového pracovního týdne, a já jsem přijel do města, abych Oscarovi a jeho ženě Loreně pomohl navrhnout a postavit jejich prázdninový dům, ačkoliv jsem pozemek, který koupili, zatím viděl jen na fotkách. Těšil jsem se, až mi sdělí své představy – dneska měl proběhnout náš první skutečný rozhovor ohledně projektu. Podle jejich pokynů, se zrakem upřeným na navigaci, jsem odbočil z Pleasant Street a zamířil k budoucímu staveništi, kde jsme se měli setkat. Na okraji města jsem míjel rozlehlé výstaviště s pódii v různých fázích rozestavěnosti. Štěrkové parkoviště bylo plné zaprášených dodávek, zatímco dělníci se plahočili v dálce. Bylo to hotové mraveniště, horečnaté přípravy na blížící se Festival hudby a masek o víkendu po Dni obětí války, na konci měsíce. O festivalu jsem se dozvěděl, až když jsem se marně pokoušel najít ubytování, a nakonec jsem musel požádat Oscara, aby mi pomohl něco sehnat. Do města mělo podle všeho dorazit čtyřicet až padesát kapel a očekávalo se až dvacet tisíc návštěvníků. Když jsem se Oscara ptal, jaká hudba se bude hrát, jen odfrkl: „Jak to mám vědět? Asi nějaká divná muzika generace Z.“

O pár minut později jsem odbočil z asfaltky na travnatou pěšinu, která stoupala, jak jsem předpokládal, k útesu s výhledem na oceán. Jel jsem pomalu, držel se stop po předchozích autech a můj aston martin poskakoval a natřásal se, jak tráva postupně přecházela v hlínu. Po obou stranách se nad cestou skláněly břízy, jilmy a javory a jejich větve se splétaly v klenbu, až jsem konečně vyjel na mýtinu na samotném vrcholu.

Bylo to ploché travnaté návrší lemované majestátními duby, s panoramatickým výhledem na temně modrý oceán. Nad trsy pampelišek poletovali motýli a vzduch měl slaný nádech, který ve mně vyvolával vzpomínky na léta strávená na pláži. Přes zvuk motoru jsem z korun stromů slyšel pronikavé ptačí volání, a když jsem zvedl oči, uviděl jsem kroužit jestřába. Samotného mě překvapilo, že tenhle pozemek dosud dokázal unikat zástavbě.

Vzápětí se přede mnou objevila rozměrná dřevěná konstrukce: herní sestava, která by se se svými rozměry neztratila v žádném městském parku, tady působila jako zjevení. Byly tu houpačky, hrazdy, pískoviště, několik skluzavek i pevnost s barevně pruhovanou stříškou. Všech pět Oscarových dětí po ní pobíhalo a lezlo, zatímco Oscar s Lorenou seděli opodál u piknikového stolu. Oscar měl na sobě jako obvykle napodobeninu fotbalového dresu z počátku šedesátých let, tentokrát Cleveland Browns.

Krátce po absolvování Newyorské univerzity sehnal Oscar finance na nákup licenčních práv od NFL, NBA, NHL a MLB za účelem výroby a prodeje oblečení. Jeho myšlenkou bylo dávat jména a čísla současných hráčů na dresy v retro stylu. Byl neobyčejně důsledný, pokud šlo o design a kvalitu, dbal na to, aby každý kus byl příjemně měkký a působil tak akorát obnošeně. Byl také mimořádně schopný, pokud šlo o propagaci na sociálních sítích, a i když byly dresy oblíbené od samého začátku, jakmile si některý z nich vzal na koncert známý rapper a začali je prezentovat módní influenceři, prodeje vystřelily do nebes. Nakonec o firmu projevily zájem investiční fondy a Oscar ji prodal za téměř miliardu dolarů. Byl to učebnicový příběh úspěchu. Jeho rodiče, které jsem vnímal skoro jako své pěstouny, se dmuli pýchou, Oscarovy dresy si oblékali na procházku a početnému příbuzenstvu v USA i doma v Indii se chlubili tím, jak se jejich synovi daří. Oscar jejich nadšení bral s humorem, ale peníze v jádru nezměnily ani jeho, ani Lorenu.

Zaparkoval jsem u dvojice Cadillaců Escalade, vedle nichž moje auto vypadalo jako hračka, a Oscar už se ke mně hrnul s rozpřaženou náručí. Stejně jako zbytek jeho rodiny byl ten typ, co se s každým hned objímá, a já jsem si byl jistý, že je připraven obejmout kohokoliv od prodavaček v samoobsluze přes chlápka, co mu čistí bazén, až po kontrolory z finančáku. Na svůj vrozený odpor k podobným projevům jsem už dávno rezignoval a objetí jsem opětoval. Než jsme se od sebe odtrhli, poplácal mě ještě po zádech.

„Tak jsi dorazil,“ zazubil se. „Co na to říkáš?“

„Je to úžasné,“ připustil jsem. „Ještě lepší než na fotkách, co jsi poslal.“

Oscar se rozhlédl s výrazem mírného úžasu. „Pořád nemůžu uvěřit, že se mi ten pozemek podařilo získat. Přihazoval proti mně jeden z těch týpků z hedgeového fondu – a víš, jak neradi prohrávají.“

Kývl směrem k piknikovému stolu. „Pojď. Lorena se na tebe pořád ptá.“

Zamířili jsme k ní a já jsem kývl hlavou k prolézačkám. „Co je tohle?“

„Nechal jsem to postavit minulý týden. Říkal jsem si, že pokud začneme stavět, budeme sem jezdit na kontrolu, a tohle aspoň zabaví děti.“

„Připomeň mi, kolik jim teď je?“

„Leo má sedm. Lalita a Lakshmi šest. Logesh pět a Luca právě oslavil čtvrté narozeniny. Vím, že je to hodně el, ale na druhou stranu můžu říkat věci jako ‚Elka, padejte odsud!‘ nebo ‚Ticho, Elka!‘ nebo ‚Posaďte se, Elka!‘“

„Lorena z toho musí být nadšená.“

„Ani ne,“ uchechtl se. „Ale s tím, že se budou všichni jmenovat na L, přišla ona, a dětem to přijde strašně vtipné.“

V tu chvíli už Lorena vstala. Odhrnula si tmavou ofinu z očí a vykročila k nám. Tahle italsko-americká kráska byla hotový živel a její neúnavné síle a elánu se nevyrovnal ani Oscar. Stejně jako on byla typ, co všechny objímá, a já jsem v její náruči měl pocit, jako by mě zabalila do péřové přikrývky. Když ode mě poodstoupila, dál mě držela za ruce.

„Jak se máš?“ zeptala se a její oduševnělé hnědé oči pátraly v mém obličeji. „Dělala jsem si o tebe starosti.“

„Je mi líp,“ odpověděl jsem s úsměvem, který měl působit uklidňujícím dojmem.

„Dostal jsi můj balíček?“

Někdy v polovině mého nedávného pobytu v sanatoriu mi přinesli obří koš plný pamlsků, čokoládových tyčinek a bonbonů doplněný o velkého plyšového tučňáka. Z nějakého důvodu – možná proto, že jsem se kdysi rozplýval nad dokumentem Putování tučňáků – byla Lorena přesvědčená, že mám pro tyto ptáky zvláštní slabost, a já jsem ji při tom nechal.

„Dostal. Děkuju. Snad ti nevadí, že jsem se o dobroty podělil s pár dalšími pacienty.“

„Vůbec ne,“ řekla, konečně pustila moje ruce a zkoumavě si mě prohlížela. „Vypadáš dobře. Nějak… odpočatější než posledně.“

„Cítím se odpočatější,“ přikývl jsem. „Jak se mají děti?“

„Jsou pořád stejně divoké.“ Povzdechla si a s rezignovaným úsměvem mávla rukou směrem k prolézačkám. „Neměla jsem dovolit, aby mě Oscar ukecal k pátému dítěti. Veškeré standardy a pravidla šly do háje v momentě, kdy se narodil Luca. Tomu by prošla i vražda.“

Dobromyslně se zasmála.

Lorena, se kterou se Oscar seznámil, když na NYU studovala ekonomii, mu pomáhala budovat firmu do chvíle, než se narodila dvojčata; pak se stáhla a začala se naplno starat o rozrůstající se rodinu. Jejich dům, stejně jako kdysi Oscarův, naplňoval hluk a zmatek a jeho zdi a chodby ustavičně vibrovaly energií. Lorena však ten chaos zvládala s přehledem. Nikdy, ani jednou, jsem ji neviděl vyčerpanou nebo netrpělivou.

„Jak dlouho tu budeš moci zůstat?“ zeptal jsem se jí.

„Jen do pátečního večera,“ odpověděla. „Děti mají příští týden vystoupení a zkoušky. Ale až jim začnou prázdniny, budeme tady celý zbytek léta.“

„Elko, okamžitě ho pusť!“ zařval Oscar a já jsem se musel pousmát, když jsem viděl, jak Lorena obrátila oči v sloup. „Vydržte,“ řekl nám, než vykročil k hřišti. Leo držel Logeshe v kravatě, ale ze všech sil se snažil působit nenápadně pro případ, že by Oscar náhodou křičel na některé z ostatních dětí.

„Nechápu, jak to vy dva děláte,“ řekl jsem. „Pořád mě to ohromuje.“

„Co myslíš? Výchovu dětí?“ prohodila Lorena jakoby nic. „Máme chůvu, ale jinak je to stejné jako starat se o Paulie. Ráno jim nachystáš misky s krmením a vodou, záchod s pískem, a až do večera na ně můžeš zapomenout.“

Usmál jsem se. „Děkuju, že ses o ni starala, když jsem byl v sanatoriu. Kde je?“

„Pořád je v přepravce v mém SUV,“ řekla Lorena, „v tom, co jsi vedle něj zaparkoval. Neboj, nechala jsem stažená okénka, ale nebyla jsem si jistá, jak by se jí líbilo, kdybych ji vzala ven. Vím, že je to bytová kočka.“

„To je,“ potvrdil jsem. „Kromě cest k veterináři a návštěvy u vás nikdy nevytáhla paty z mého bytu. Jak se má?“

„Pár dní jí trvalo, než vylezla, ale pak byla hodná a spokojená, až na chvíle, kdy ji ti nejmenší honili po domě. Spoustu času trávila na opěradle gauče u okna, kam na ni nedosáhli. Ale večer, když už byli v postelích, se stočila do klubíčka na mém klíně.“

„Zdá se, že si tě oblíbila.“

„Vždycky jsem si o sobě myslela, že jsem pejskařka, ale díky ní jsem úplně změnila názor,“ prohlásila Lorena. „Ale musím se zeptat: proč jsi ji pojmenoval Paulie?“

„Jak to myslíš?“

„Je to holka a Paulie je klučičí jméno.“

„Jako dítě jsem miloval film Rocky.“

„Tak proč se nejmenuje Adrian?“

„Protože vypadala jako Paulie.“

Lorena se zasmála. Mezitím Leo pustil Logeshe, který si dál mnul krk, a Oscar se vrátil k nám.

„Prý jen chtěl Logeshovi ukázat, co má dělat, kdyby si na něj někdy troufli nějací zlí kluci,“ vysvětlil Oscar.

„A tys mu řekl, že místo aby někoho začal škrtit, má jít za učitelem nebo za námi, že?“ ujistila se Lorena.

„Jasně,“ přikyvoval Oscar horlivě. „Samozřejmě že jo.“

Věnovala mu pochybovačný pohled a pak si odkašlala. „Vím, že si s Oscarem potřebujete popovídat, takže já vezmu děti do města na něco k jídlu. Už musí mít hlad. Co vám mám přivézt?“

„Salát s grilovaným kuřetem by byl super, díky,“ řekl jsem. „Nebo cokoliv bude po ruce. Už tak toho máš dost,“ dodal jsem omluvně a kývl směrem k hřišti.

„Mohla bys mi vzít dvojitý cheeseburger a cibulové kroužky?“ ozval se Oscar s prosebným výrazem. „A čokoládový shake?“

Lorena pozvedla obočí. „Ehm, jasně… Takže to budou dva saláty s grilovaným kuřetem,“ odpověděla.

„Ale zlato, já mám hlad…“

„Tak ti k tomu vezmu ještě jablko.“ Otočila se ke hřišti. „Děti?“ zavolala. „Jdeme na oběd!“

Nevšímaly si jí.

„Čas na baštu, takže, Elka, šupito presto do mámina auta!“ zařval Oscar.

Neochotně slezly z prolézaček a volným poklusem zamířily k Loreninu autu. Dospělí šli za nimi a Oscar otevřel zadní dveře, aby vytáhl přepravku. Vzal jsem si ji od něj a nahlédl dovnitř. Paulie na mě zírala rozšířenýma, unavenýma očima.

Zatímco Oscar a Lorena pomáhali dětem nastoupit – některé ještě měly autosedačky –, odnesl jsem přepravku ke svému autu. Strčil jsem prsty do klece a tiše na Paulie mluvil, ale pořád byla příliš vyděšená nebo rozhozená z cesty, než aby ke mně přišla. Nechal jsem ji být, stáhl jsem okénka a z batohu vytáhl notebook a sešit s propiskou. Lorena na nás zamávala a vycouvala směrem k příjezdové cestě.

Sotva jsme se posadili k piknikovému stolu, Oscar se ke mně naklonil.

„Tak jo, teď, když máme konečně trochu klidu, pověz mi, co se dělo ty poslední týdny v sanatoriu. Musím říct, že to tam vypadalo spíš jako country klub nebo menší univerzitní kampus než psychiatrické zařízení.“

„Šlo to dobře.“ Pokrčil jsem rameny. „A jo, vybavení bylo docela luxusní, i když do wellness resortu to mělo daleko.“

Ačkoliv jsme si během mého pobytu občas volali, znova jsem mu ten program stručně popsal; kladl důraz na DBT, tedy dialekticko-behaviorální terapii. DBT, vysvětlil jsem, se zaměřuje na chování, na rozdíl od pocitů nebo emocí, které jsou přechodné.

„Jasně,“ přikývl Oscar. „A fakt tam vařili tak dobře, jak jsi říkal?“ vyzvídal.

„Ano,“ ujistil jsem ho. „O víkendech jsme dokonce grilovali, když bylo hezky.“

„Zní to jako Bílý lotos s terapií.“

„Není to tam špatné,“ připustil jsem. „Ale hlavně jsem tam mohl prozkoumat některé části svého života, kterým jsem se dlouho snažil vyhýbat.“

„Myslíš svoje dětství se zlatou lžičkou v puse a praštěné rodiče, kteří tě poznamenali?“ rýpl si Oscar.

„Něco v tom smyslu.“

Oscar založil ruce na hrudi, zkoumavě se na mě zadíval a opět zvážněl. „Musíš mi slíbit, že mi zavoláš, kdyby se k tobě ta temnota zase připlížila, Tate.“ Na okamžik sklopil zrak a pak se mi s vážným výrazem zadíval do očí. „Měl jsem o tebe strach.“

Přikývl jsem, dojatý jeho slovy, a oba jsme se na chvíli odmlčeli při vzpomínce na ty hrozné dny. Do Oscarovy tváře se však brzy vrátil rošťácký výraz. Naklonil se ke mně a oči mu zajiskřily zvědavostí.

„Pomohli ti tam rozluštit ty pecky, co na tebe naložila sestra, než umřela?“

Vybavil jsem si, co mi tehdy řekla, a jen jsem pokrčil rameny. „Doktoři si myslí, že Sylvia měla neurologické problémy, jak jí postupně selhávaly orgány.“

„Ale tys jí věřil?“ nedal se Oscar.

Zaváhal jsem a pečlivě volil slova. „Sylvia mi nikdy nelhala, což znamená, že věřila všemu, co mi řekla. Ale probereme to, až budeme mít víc času. Teď,“ řekl jsem a otevřel svůj poznámkový blok, „musíme navrhnout dům.“

KAPITOLA 2

Svou sestru Sylvii jsem ztratil před necelým rokem. Po její smrti jsem se začal propadat do ochromující deprese, takže jsem celé týdny nebyl schopen vstát z postele, zvedat telefon, odpovídat na e-maily nebo se alespoň umýt. Jediným pevným bodem v té tmě byla Paulie: přestože jsem zanedbával všechno ostatní, ji jsem nějakým způsobem dokázal udržet naživu. Když nakonec Oscar zabušil na dveře mého bytu a přesvědčil mě, abych se nechal hospitalizovat na psychiatrické klinice, slíbil mi, že se o ni postará. Za to – a za mnoho dalšího – mu budu navždy vděčný.

Do sanatoria jsem dorazil na konci ledna uprostřed sněhové bouře; sníh padal už tři dny v kuse a zahalil krajinu do bílého pláště. Vybavuji si, jak jsem z okna svého pokoje hleděl na zasněžený areál, přemýšlel, kam se v takových bouřích podějí všichni ptáci, a říkal si, že Sylvia by to věděla.

Sylvia, o pět let starší než já, byla až nadpřirozeně spojená s přírodou. Milovala krásu a život ve všech jeho podobách, možná proto, že právě života jí bylo dopřáno tak málo. Srdce jí v raném dětství poškodila virová infekce, a přestože o ni pečovali vyhlášení odborníci z celé země, většinu dětství strávila zavřená v našem domě na Páté avenue, kde ji vzdělávali domácí učitelé. Ve volných chvílích se buď nořila do milostných románů a fantasy příběhů, nebo zírala z okna svého pokoje a smutně pozorovala lidi dole v Central Parku. Touha, kterou jsem viděl v její tváři, když sledovala rodiny, dvojice a turisty odpočívající na trávě, ve mně probouzela hlubokou lítost, ale ona přesto dokázala vidět svět způsobem, který mi byl tehdy zcela cizí. Pro ni to bylo místo přeplněné tajemstvími a zázraky. Pamatuju si, jak mi jako dítěti ukazovala každodenní divy, které upoutaly její pozornost – třeba prachové cestičky, které zůstaly na okně po dešti, když kapky oschly, nebo symetrii spletité pavučiny. Vysvětlovala, že pokud jsem ochotný svět kolem sebe opravdu vidět, nejen se dívat, mohl bych i já zakusit něco transcendentního, ať už to znamenalo cokoliv.

Můj psychiatr, doktor Rollins, několikrát poznamenal, jak by na mě byla Sylvia pyšná, že jsem si dokázal říct o pomoc, a já jsem nepochyboval, že má pravdu. Bylo to drahé zařízení s prvotřídní pověstí, umístěné v zelené krajině Connecticutu. Během svého čtyřměsíčního pobytu jsem se s ním vídal třikrát týdně, kromě skupinové terapie a sezení zaměřených na rozvoj emočních dovedností. Většina pacientů tam bojovala se závislostmi, ale menší skupina, včetně mě, tam byla z jiných důvodů, a já konkrétně jsem tam nastoupil dobrovolně s vědomím, že mohu kdykoliv odejít. Dnes můžu s úlevou říct, že už nemám pocit, jako bych žil v temném tunelu, i když si občas kladu otázku, jestli jsem opravdu „vyléčený“.

Pořád jsem to já: Tate Donovan, osmatřicetiletý architekt, který se smrtí své sestry přišel o jediného člověka, který pro něj představoval rodinu. Po tom všem a po mnoha měsících fyzické i psychické nepřítomnosti jsem konečně svolil, aby mě mí bývalí společníci z jedné z předních newyorských architektonických kanceláří vyplatili. A tak jsem se poprvé v dospělém životě ocitl úplně bez práce, sám a nejistý, jaká budoucnost mě vlastně čeká.

Kdybyste se zeptali mých rodičů, nejspíš by je nepřekvapilo, že jsem dopadl právě takhle. Na druhou stranu je třeba říct, že se mnou byli nespokojení, ať jsem udělal cokoliv, a přestože nejsem jediný, kdo se v dětství cítil zanedbávaný nebo nemilovaný, doktor Rollins mi pomohl pochopit, že je jen na mně, zda dovolím, aby mě tyto pocity definovaly navždy. I on však vnímal, jak moc byly okolnosti mého dětství neobvyklé.

Můj otec byl generálním ředitelem koncernu, který působil v celé řadě odvětví. Těžba nerostů. Zemědělství. Farmacie. Ropa a plyn. Letecký a kosmický průmysl. Přestože jsem dodnes jedním z hlavních akcionářů, podnikání jsem nikdy nevěnoval velkou pozornost, nanejvýš jsem rychle prolétl měsíční výpisy, když mi přistály v e-mailu. Firmu založil můj pradědeček, dědeček ji rozšířil a otec z ní nakonec vybudoval impérium. V této rodinné větvi byli vždycky dravci, přinejmenším pokud šlo o hromadění majetku na generace dopředu. Moje matka byla oproti tomu rumunská kráska, která plynně mluvila několika jazyky a objevovala se na titulních stranách časopisů. Když se s otcem seznámili, pracovala jako modelka a mám podezření, že děti měli jen proto, že se od lidí jejich společenského postavení pořízení dědice očekávalo. Ale to jen hádám. Doopravdy to nevím.

Vím však toto: bydleli jsme v penthousu na Upper East Side v New Yorku, ale otec byl doma málokdy. Hodně cestoval, většinou pracovně, ale jindy – jak jsem později zjistil – si užíval společnost různých milenek. Matka začala pít každý den, hned po ranním cvičení, v talíři salátu se jen přehrabovala, místo aby jedla, a večery trávila na charitativních akcích. O mě a Sylvii se staraly chůvy. Personál zahrnoval hospodyně, asistentky, šéfkuchaře, a dokonce paní, která k nám dvakrát týdně chodila balit dárky. Vozili mě řidiči, létal jsem soukromými tryskáči a stejně jako Sylvii mě v raném dětství vzdělávali domácí učitelé, a tak jsem vyrůstal bez kontaktu s dětmi svého věku. Léta jsme trávili v přímořském sídle v Hamptons, kde rodiče obden pořádali koktejlové večírky, na které jsme my dva, já a má sestra, nesměli. Místo toho jsme nahoře koukali na filmy nebo seděli na pláži, zatímco se opilí hosté bavili u bazénu. O těch vzácných večerech, kdy jsme byli doma všichni čtyři, jsem měl pocit, že rodiče nechápou, kdo jsme a kde jsme se tam vzali, kdykoliv se na mě nebo na Sylvii podívali.

Jestli měli moji rodiče nějakou kladnou stránku, pak to byla jejich schopnost ocenit hodnotu dobrého vzdělání, což vysvětlovalo tu nekonečnou řadu štědře placených učitelů. Když se Sylviin zdravotní stav po operaci zlepšil, směla konečně nastoupit na Brearley, elitní dívčí školu pár bloků od našeho domu. Mě o pár let později, když mi bylo dvanáct, poslali na Exeter.

Roky na internátní škole mě silně ovlivnily. Sestra mi sice chyběla, ale život na koleji daleko od rodičů mi poprvé umožnil navázat přátelství. Postupně jsem ovládl umění nezávazného tlachání a nenucené konverzace, i když jsem si svůj vnitřní svět dál nechával pro sebe. Jak mi rostlo sebevědomí, zapsal jsem se do fotbalového a lakrosového týmu a byl jsem dost pohybově nadaný, abych zvládl i ty sporty, které jsem v mladším věku nedělal. Vynikal jsem v matematice a naučil se obstojně kreslit. Dokonce jsem měl štěstí na holky a velkou část posledního ročníku jsem chodil s Carly, hezkou dívkou z Newportu na Rhode Islandu. Ale především jsem se skamarádil s jistým stipendistou jménem Oscar, který pocházel z početné, energické rodiny přistěhovalců z východní Asie usídlené v Dorchesteru, a já jsem k nim občas jezdil na víkend. Vtipkovali a mluvili jeden přes druhého, smáli se nahlas. Když jsem s devíti jeho příbuznými usedl za stůl a sledoval, jak si z talířů nabírají voňavé jídlo a vyprávějí u toho barvité historky, nemohl jsem se ubránit pocitu, že jsem se zničehonic ocitl na jiné planetě. To Oscar mě naučil, co to znamená mít přítele; s ním jsem, stejně jako se Sylvií, mohl odložit masku a prostě být sám sebou.

Protože jsem rodiče vídal zřídka – než jsem odpromoval na Yale, jezdil jsem domů jen v létě a o prázdninách –, vnímal jsem je víceméně jako cizí lidi. Pamatuji si, jak mě v tom zmatku kolem maturitní slavnosti odvedl otec stranou a řekl, že si přeje, abych šel v jeho stopách a na vysoké škole vystudoval obchod. Mlčky jsem na něj zíral, pak jsem předstíral, že v davu vidím kamaráda, a rychle jsem se ztratil. Poprvé v životě jsem se rozhodl následovat vlastní zájmy, vzepřít se očekávání rodičů, a jako obor studia jsem si zvolil architekturu. V létě po bakalářské promoci jsem se nastěhoval do vlastního bytu ve městě a nastoupil jako obyčejný kreslič v architektonické firmě na Upper East Side. Po několika letech jsem si dodělal magisterský titul, stal jsem se v téže firmě společníkem a začal pracovat pro zbohatlíky, kteří si toužili pořídit své vysněné domy.

Sylvia mezitím vystudovala vysokou školu ve městě a získala diplom z environmentálních věd na New School. Pracovala v jedné neziskové organizaci a žila ve čtvrti East Village, když se přes přátele seznámila s mužem jménem Mike a zamilovala se do něj. Otec trval na předmanželské smlouvě – Mike učil hudbu na jedné nóbl škole poblíž našeho domova a byl tak chudý, jak jsme my byli bohatí –, ale bylo zřejmé, že se Sylvia a Mike opravdu milují. Když se tryskáč našich rodičů zřítil střemhlav do Atlantiku – mně tehdy bylo devětadvacet –, držel Mike mou sestru v náručí, zatímco na pohřbu plakala, a s trpělivostí a pochopením ji provázel jejím smutkem. Byl a pořád to je opravdu dobrý chlap.

Sylvia nesla smrt rodičů hůř než já, na rozdíl ode mě nikdy neměla pocit, že se jí rodiče odcizili nebo že ji nemilují. Sezení u doktora Rollinse mi pomohla přijmout myšlenku, že se k ní možná chovali jinak kvůli jejím zdravotním problémům; že zanedbávání, které jsem cítil já, mohlo být alespoň částečně důsledkem jejich úzkostného soustředění na Sylvii. V hloubi duše jsem však byl přesvědčený, že Sylviina vrozená dobrota prostě zkreslila její vnímání. Byla laskavější než já, shovívavější a měla sklon myslet si o lidech to nejlepší. Na rozdíl ode mě věřila v Boha a na různá mystéria včetně duchů a posmrtného života.

Jak hluboká tato její víra byla, jsem pochopil až mnohem později.

KAPITOLA 3

Usadil jsem se k piknikovému stolu a otevřel jsem blok na první stránce. „O tom, co chcete, jste se s Lorenou už v hrubých obrysech bavili, že?“

„Dá se říct,“ odpověděl Oscar. „Vždycky jsme snili o letním domě a děti milují pláž.“

Naklonil jsem hlavu. „Máte už představu o konkrétním stylu? Třeba tradiční dům z Cape Cod? Nebo něco modernějšího?“

„Chtěli jsme počkat, co nám doporučíš ty.“

Chápavě jsem přikývl. Mnozí z mých předchozích klientů – všichni do jednoho v mnoha ohledech velmi úspěšní – mívali potíže právě ve fázi stanovení základního konceptu. Problém obvykle spočíval v jejich touze postavit něco zjevně lepšího, odlišného a nápadnějšího než domy jejich stejně zámožných sousedů, ale věděl jsem, že Oscar ani Lorena takhle neuvažují. Nesnažili se vytvořit symbol společenského statusu; toužili po místě, které bude působit jako skutečný domov.

„Chceš počkat, až se vrátí? Než se do toho pustíme?“

„Ale ne. Nebude jí vadit, když začneme bez ní.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Ale než se na to vrhneme, chtěl jsem ti poděkovat.“

„Za co?“ Oscar se zatvářil zmateně.

„Že jsi mi dal příležitost ten dům navrhnout a dohlédnout na jeho stavbu.“

„Tate –“

Zvedl jsem ruku. „Vím, že jsi mi tenhle projekt přihrál, protože jsi měl pocit, že potřebuju pořádnou práci, která mě postaví na nohy, zvlášť potom, co jsem odešel z firmy. A je mi teď líp – z velké části díky tobě. Těší mě, že můžu začít pracovat sám na sebe.“ Zpříma jsem se na něj podíval. „Ale chci, abys věděl, že jsem odhodlaný postavit tobě a Loreně ten nejkrásnější dům, jaký si dokážete představit.“

Oscar se usmál. „Vím, že to dokážeš.“

Potom, co jsme probrali některé základní věci – Oscar mimo jiné odhadl, že budou potřebovat dvanáct ložnic, aby se tam vešly nejen děti, ale i širší rodina, Lorenini příbuzní a taky přátelé, které chtěli zvát –, jsme se vydali k útesu. Slunce začalo prohřívat vzduch, takže mořský vánek působil téměř vlaze. Jestřáb nad námi stále kroužil a sledoval náš pohyb. Od hrany útesu svah zvolna klesal k písečné pláži.

„Náš pozemek sahá do poloviny svahu,“ ukázal Oscar. „Odtud až dolů k pláži je to veřejné, ale jak sám vidíš, nedá se sem dostat jinak než lodí. A ten výhled je nepřekonatelný.“

„Bude se vám tady líbit.“

„Je tu nějaká podobnost s tím, jak to máš v Hamptons?“ zeptal se a myslel tím dům, který jsem zdědil po rodičích.

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale je tu stejně krásně.“

Zatímco jsem dál pozoroval rytmus vln pod námi, všiml jsem si jakéhosi pohybu nalevo, poblíž svého auta – známého poblikávání na samém okraji zorného pole.

Tyhle poblikávající „vidiny“, označované jako periferní oscilopsie, se objevily krátce poté, co sestra zemřela. Neurologové v Newyorské presbyteriánské mě vyšetřili, aby vyloučili možné vrozené vady, onemocnění nebo poranění nesouvisející s mou depresí. Podstoupil jsem snad všechny možné testy bez ohledu na to, jak byly drahé nebo časově náročné, a lékaři nakonec dospěli k závěru, že po fyzické stránce je se mnou vše v pořádku. Vyslovili domněnku – a doktor Rollins se s ní později ztotožnil –, že jde o příznak stresu souvisejícího se ztrátou sestry a že tyto projevy časem odezní.

Jenže neodezněly, a jak oscilopsie pokračovala, ucítil jsem náhlé napětí v šíji a ramenou. Ne, pomyslel jsem si, už ne. Připomněl jsem si, že nalevo ode mě nic není. A přesto…

Pohyb byl stále intenzivnější a naléhavě mě pobízel, abych mu přišel na kloub. Nedokázal jsem odolat, a navíc jsem věděl, že existuje jen jediný způsob, jak to poblikávání zastavit, takže jsem se nakonec otočil a snažil se odhalit možnou příčinu. Třeba kymácející se větev, zbloudilého turistu, nebo aspoň veverku hopsající po zemi. Scéna přede mnou však byla dokonale nehybná.

„Jsi v pořádku, Tate?“ zeptal se Oscar, a přerušil tak mé myšlenky. „Úplně jsi zbledl.“

„Jsem v pohodě,“ odpověděl jsem s nuceným úsměvem, ale když jsem se znovu zadíval na oceán, poblikávání se vrátilo spolu s dotírajícím pocitem neklidu. Snažil jsem se ho ignorovat, ale pak jsem se znovu otočil, jelikož jsem chtěl, aby ten pohyb ustal, ale opět jsem nezahlédl nic, co by ho mohlo způsobit. Oscar sledoval směr mého pohledu a pak se na mě zadíval.

„Viděl jsi něco?“ zeptal se s ustaraným výrazem. „To poblikávání, o kterém jsi mi říkal?“

„Nejspíš jsem jen unavený z řízení,“ odpověděl jsem, protože jsem nechtěl na jeho otázku odpovídat. „Určitě mi bude líp, až se trochu prospím.“

KAPITOLA 4

Lidé považovali Sylviino všeobjímající, téměř mystické vidění světa za neodolatelné a přátelé se na ni lepili tak jako mně žmolky na sako. Od dvaceti let, ale i po třicítce, měla kalendář zaplněný obědy, večeřemi a vycházkami s tolika různými lidmi, že jsem se přestal snažit o nějaký přehled; kdykoliv jsem ji navštívil, její telefon pípáním a zvoněním oznamoval příchozí zprávy a hovory, až ho nakonec vypnula, abychom nebyli rušeni. O několik let později, když jí srdce zesláblo a ona ležela v nemocnici a čekala na transplantaci, které se nikdy nedočkala, dokonce i lékaři a sestry měli tendenci kolem ní kroužit jako planety obíhající kolem slunce. V jednu chvíli měla tolik návštěvníků, že je Mike začal objednávat na konkrétní termíny.

Najít si přátele pro mě nikdy nebylo snadné a ona si o mě často dělala starosti. Když jsem byl na Exeteru, pravidelně mi volala, psala e-maily, a dokonce i dopisy. Balíčky, které mi posílala na kolej v Yale – napěchované dobrotami z Eli’s, Russ & Daughters a Dylan’s Candy Bar –, byly legendární. Na rozdíl od rodičů – a navzdory svým potížím se srdcem – se za mnou během školního roku vždy snažila několikrát přijet. A když rodiče zemřeli, v podstatě se stala maminkou – nikoliv matkou –, jakou jsem si vždycky přál mít. Oslavovala mé kariérní úspěchy, ale také mi, ve vší laskavosti, vytýkala můj osobní život. Věděla, že kromě ní a Oscara si držím od lidí odstup a vymlouvám se při tom na práci. Často mě nabádala, abych si vzal volno a cestoval, tak jako to dělali s Mikem. Byli na safari a navštívili Machu Picchu; zamilovali si jižní Španělsko a Střední Ameriku, a když měl Mike volno, trávili tam celé týdny. Podnikli cestu do Říma, Londýna, Paříže, Amsterdamu a Berlína; viděla lední medvědy, když se s Mikem vydali vlakem napříč Aljaškou. Po návratu z těch dalekých cest mi ukazovala fotografie a videa v naději, že se k nim na některé z jejich budoucích výprav připojím.

Navzdory zjevným úspěchům na mě mé dětství stále vrhalo stín. Sylvia měla podezření, že trpím depresí, a často se mě ptala, kdy jsem naposledy zažil pocit úžasu nebo ohromení, které sama zakoušela pravidelně, a já nikdy úplně nevěděl, jak odpovědět. Většinu času jsem žil, jako bych si jen odškrtával položky na seznamu úkolů: trávil jsem dlouhé hodiny v kanceláři, cvičil a jedl zdravé jídlo, krmil svou kočku, občas si zavolal s Oscarem, občas šel na rande a trávil co nejvíc času se svou sestrou. Ale Sylvia pro mě chtěla něco víc. Přála si, abych přijal širší spektrum možností, a byla přesvědčená, že kdybych se zamiloval – a plně se tomu zázraku oddal –, mohl bych nalézt lék na svou osamělost.

Ne že bych v tomto ohledu neměl příležitosti. Když mi bylo přes dvacet, a dokonce i po třicítce, proplouval jsem z jednoho vztahu do druhého; některé trvaly déle než jiné, ale z žádného se nevyvinulo nic skutečně vážného. Jako mnoho mužů jsem měl slabost pro krásu, ale zároveň jsem měl dost sebereflexe, abych si uvědomoval, že opravdové vztahy vyžadují zranitelnost, která mi nikdy nebyla úplně příjemná.

„Jsi příliš uzavřený,“ poznamenala Sylvia poté, co jsem jí vysvětlil, proč mi to nevyšlo s další přítelkyní.

„Ne, jsem jen vybíravý,“ odvětil jsem napůl žertem.

Zasmála se, ale za jejím úsměvem jsem viděl smutek.

Sylviiny zdravotní potíže byly součástí našich životů odjakživa, a možná právě proto jsem nikdy doopravdy nevěřil, že o ni přijdu. Jak ale roky plynuly, její srdeční vada se nevyhnutelně zhoršovala. Po sérii stále zoufalejších lékařských zákroků ji nakonec přijali do nemocnice naposledy. Dodnes mám před očima každý detail z oné poslední návštěvy, jako by se odehrála před pár hodinami.

„Ahoj,“ řekl jsem jí.

Ve světle zářivek, obklopená květinami, spala Sylvia už celé hodiny. Za jejími zády pípal v rytmu jejího srdce lékařský přístroj. Pleť měla šedou, dýchala rychle a mělce. S každým dalším dnem se zdála být menší a menší – a já jsem seděl u její postele a tiše zuřil nad tou nespravedlností. Jak mohl život plný tak nezkalené radosti a štědrosti skončit takhle? Přestože jí bylo teprve dvaačtyřicet, čekala na transplantaci už víc než deset let. Měla krevní skupinu AB negativní, nejvzácnější ze všech, a za celou tu dobu se nenašel jediný vhodný dárce.

„Ahoj, Tate,“ zašeptala a obrátila se k Mikeovi.

„Můžu chvilku mluvit se svým bratrem o samotě?“ zašeptala.

„Jistě,“ řekl Mike. „Skočím si pro kávu a za chvíli jsem zpátky.“

Když odešel, vsunul jsem svou dlaň do její.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se.

„Blbá otázka,“ odpověděla s ironickým úsměvem. „Zeptej se mě na něco opravdového, na něco, na co ses doteď bál zeptat.“

Zavřel jsem oči a pak je znovu otevřel. „Jak mám bez tebe žít?“

„Najdeš cestu,“ odpověděla. „Modlila jsem se za to.“

„Za to, abych našel tvou cestu?“ zažertoval jsem.

„To je totéž.“ V koutcích očí se jí objevily pobavené vrásky a já jsem měl v tu chvíli pocit, že mám v břiše kus olova.

„Nelíbí se mi to, Syl.“

„Ani mně ne.“ I teď zněl její hlas konejšivě, jako by ona cítila potřebu podpořit mě, a ne naopak.

„Bojíš se?“ vypravil jsem ze sebe přiškrceně.

„Ne,“ odpověděla. „Mám starost o Mikea a mám starost o tebe, ale těším se na to, co přijde.“

„Jak to můžeš říct?“ Po celou dobu jsem se snažil Sylviinu víru v posmrtný život respektovat, ale teď mě zavalil vzdor hraničící se vztekem.

Navzdory vyčerpání zněl její hlas pevně. „Protože vím, že tam dál je něco víc.“

Neodpověděl jsem, ale Sylvia, která mě znala lépe než kdokoliv jiný, mi stiskla ruku.

„Mám pro tebe překvapení, Tate. Vlastně tři.“

„Jaká?“

„Vzkazy,“ řekla.

„Co to má znamenat?“

„Uvidíš,“ odpověděla. „Ale nejdřív ti chci něco říct.“ Počkala, dokud jsem se jí nepodíval do očí. „Vím, že mi to neuvěříš, ale chci, abys předstíral, že ano. Dokážeš to pro mě udělat?“

Když jsem přikývl, pokračovala.

„Máma s tátou mě dneska přišli navštívit,“ oznámila. „Seděli na těchhle židlích a povídali jsme si, úplně stejně jako my dva teď.“

Nic jsem na to neřekl, ale upřímně, jak jsem měl reagovat? Pokusila se zamračit, ale nakonec jen přimhouřila oči.

„Měl jsi předstírat, že mi věříš, pamatuješ?“

„Fajn, dobře. A co říkali?“

„Řekli mi, jak jsou rádi, že mě zase vidí, a že brzy budeme spolu.“

„Hmmm,“ zabručel jsem.

„Snaž se víc.“

„To je… hezké?“

Rozesmála se, ale smích vzápětí přešel do záchvatu kašle. Když odezněl, pokusila se popadnout dech, ale i to ji vyčerpávalo. Trvalo dlouhé vteřiny, než mohla pokračovat.

„Moc ti to předstírání nejde, tak to řeknu naplno. Nebylo to poprvé, co za mnou přišli. A viděla jsem i další. Pamatuješ, když jsme byli děti, jak jsem celé hodiny z okna v ložnici sledovala lidi v parku? Víš, nesledovala jsem jen živé lidi. Někdy se ti, co už zemřeli, objevili jako mihotavý pohyb na okraji zorného pole, jako sotva viditelné postavy v pozadí, které mě dráždily tak, že jsem se musela podívat ještě jednou. Jindy byli napůl průsvitní, nebo vypadali jako stíny.“

Její zapadlé oči zářily. „Ale občas, Tate, vypadali naprosto skutečně, dokud se nerozplynuli.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co říká. „Chceš mi říct, že vidíš přízraky?“

„Nebo duchy. Nebo možná duše, které ještě neodešly. Nevím, jak jim říkat. Jen vím, že každý z nich jako by měl vlastní pravidla a většina z nich jsou jen návštěvníci, objeví se na pár minut a zmizí, jako před chvílí máma s tátou.“

Zíral jsem na ni, neschopen slova.

„Ale někteří,“ pokračovala, „nedokážou najít cestu dál. Jsou nešťastní, občas dokonce trpí bolestí. Možná prožili traumatickou smrt nebo po sobě zanechali něco nevyřešeného, ale ať je důvod jakýkoliv, zůstávají tady.“ Odmlčela se a s téměř horečnatou naléhavostí se mi podívala do očí. „Když tu zůstanou příliš dlouho, to dobré se z nich vytratí a zůstane jen negativní energie. Pak tu uvíznou, navždy trýzněni hněvem a žalem. Těm jsem vždycky chtěla nějak pomoct, ale nevěděla jsem jak.“

Polkl jsem, neschopen slova. Zdála se být zcela při smyslech, ale copak jsem tohle mohl brát jako něco jiného než výplod blouznící, umírající mysli?

„Vím, že mi nevěříš, ale máma věděla, že je vidím,“ dodala. „Řekla, že její máma měla stejný dar. Chci, abys pro mě něco udělal – prosím, zkus předstírat, že je to něco normálního, a na nic se neptej.“ Upřela na mě prosebný pohled. „Ano?“ Když jsem přikývl, zvedla vyhublou ruku a naznačila mi, abych přistoupil blíž. „Předkloň se a otevři pusu,“ řekla.

Tohle je šílené, pomyslel jsem si, ale poslechl jsem ji. Dýchla mi do úst a její dech byl lehký jako pírko. Zvláštní bylo, že vůbec nezapáchal nemocí. Pokud něco, zachytil jsem stopu lékořice, a ta vzápětí zmizela.

„Děkuju,“ zašeptala a sesunula se ještě hlouběji do polštářů.

„Můžu se zeptat, co to mělo znamenat?“

„Nevím. Máma mi řekla, ať to udělám, když mě teď navštívila.“ Pustila mou ruku a láskyplně se mi zadívala do tváře. „Nezapomeň, že tě miluju.“

„Taky tě miluju,“ zašeptal jsem.

Mluvila stále chraplavěji, ale stále zřetelně. „Zamiluješ se, Tate. A až se to stane, úplně ti to změní život.“

Do pokoje se vrátil Mike se dvěma kelímky kávy. Jeden mi nabídl, ale byl jsem tak roztřesený, že jsem odmítl. Pak jsem vyšel ven, aby spolu mohli být ještě chvíli sami.

Nějak jsem se dopotácel na konec chodby a sesunul se na lavici u výtahů. Zavřel jsem oči a cítil, jak se mnou valí vlna vzpomínek – Sylvia vískající mě ve vlasech, když jsem byl ještě batole; její fascinovaný pohled z okna ložnice; hrdost v jejích očích, když jsem jí ukazoval dům v East Hamptonu, který jsem navrhl. Vzpomněl jsem si na veselí jejího svatebního dne i na nespoutanou lehkost jejího smíchu. A když mi došlo, že už žádné další vzpomínky nepřibudou, tíha nesnesitelné budoucnosti na mě dopadla jako kovadlina. Sám nevím, jak dlouho jsem tam seděl a tiše plakal do dlaní.

Poslední den v sanatoriu jsem tu vzpomínku vyprávěl doktoru Rollinsovi.

„O té poslední návštěvě u Sylvie jste se už zmínil.“ Uvelebil se v křesle a ruce s propletenými prsty si položil na břicho.

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Pořád na to musím myslet.“

„Myslíte, že je nějaký důvod, proč se k tomu právě dnes vracíte?“

„Nepřipadá vám to příhodné? Když je to můj poslední den tady?“

„Protože to byla událost, která vedla k vašemu zdejšímu pobytu?“

„Možná.“ Pokrčil jsem rameny. Sám jsem nedokázal pojmenovat, co cítím. „Nejspíš jsem doufal, že to celé už budu mít při odchodu nějak vyřešeno, i když se cítím líp, než když jsem přišel.“

„Odvedl jste tady kus práce, Tate. Ale zpracování smutku a otázky, které Sylvia v posledních dnech svého života otevřela, to vyžaduje víc než pár měsíců.“ Díval se na mě s onou trpělivostí a soucitem, které mi předtím tolikrát pomohly se otevřít. „Dal jsem vám kontakty na několik terapeutů, u kterých byste mohl pokračovat. Prozac a hospitalizace jsou jen první krok,“ připomněl mi vlídně.

Přikývl jsem a slíbil, že budu v léčbě pokračovat.

„Nějaké potíže se spánkem?“ pokračoval doktor Rollins.

Tímto jsme se rázem vrátili k našemu obvyklému – byť poslednímu – sezení. Zajímal se, co mám v plánu pro příštích několik dní, a já mu to krátce vyjmenoval: protřídím poštu a e-maily, sejdu se s účetními a obvolám několik stavebních firem na Cape Codu, abych začal pracovat na té Oscarově stavbě. Jinak jsem se chtěl šetřit, než odjedu do Massachusetts. Doktor Rollins se zajímal, jestli necítím lítost nebo negativní emoce v souvislosti s odchodem z firmy, kde jsem tak dlouho pracoval, a já jsem ho znova ujistil, že ne. A tak dál a tak podobně. Mé odpovědi se v posledních týdnech nijak neměnily, což jsem bral jako dobré znamení.

Při odchodu z ordinace jsme si podali ruce a já jsem slíbil, že až se můj život vrátí do běžných kolejí, dám mu vědět, jak se mi daří a zda jsem navázal kontakt s terapeuty, které mi doporučil. Byl jsem už prakticky mezi dveřmi, když jsem zaslechl, jak si odkašlal.

„Tate, mimochodem, pořád ještě vídáte ty zvláštní věci?“

Ani jsem nehnul brvou. „Ne,“ odpověděl jsem.

Upřeně se na mě díval, ale v tom pohledu nebyla žádná emoce a já jsem nepoznal, zda mi věří.

Když se Lorena vrátila, s Oscarem jsme stále seděli u piknikového stolu. Děti se znova vrhly na prolézačky, my dva jsme snědli své saláty a pak jsme se pustili do práce. Naštěstí už měla Lorena spoustu věcí promyšlených. K mému překvapení souhlasila, že dvanáct ložnic je tak akorát, i když to znamenalo, že dům bude větší než jejich původní představy. Na svém notebooku jsem jim ukázal spoustu fotografií a nákresů letních domů i jednotlivých interiérů – některé jsem navrhoval já, ale většinu ne. Všímal jsem si, co se jim líbí a co ne, a postupně jsme se přibližovali představě velkého domu v novoanglickém stylu. Další hodinu jsem s nimi probíral, co mohou očekávat v dalších krocích, jednotlivé fáze návrhu a stavby, orientační harmonogram, i na co si dát pozor při výběru hlavního dodavatele.

Když jsem vyřešil poslední položky na svém seznamu, vstali jsme od stolu a začali se domlouvat, kdy se během následujících dvou dní uvidíme. Připomněl jsem jim, že na pátek už mám domluvené schůzky se třemi potenciálními dodavateli, ale protože Lorena chtěla ve čtvrtek vzít děti na pláž, rozhodli jsme se ten den nechat volný. Oscar řekl, že pro nás dva už něco vymyslí.

Table of Contents

Co po nas zustane_001-344