Boileau-Narcejac

Celle qui n’était plus

Copyright © Éditions Denoël, 1952 (Celle qui n’était plus)

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Czech edition © Maraton, 2026

Translation © Dana Melanová, 2026

ISBN 978-80-88411-47-5

I

„Fernande, přestaň už prosím tě chodit sem a tam.“

Ravinel se zastavil před oknem a rozhrnul záclonu. Mlha houstla. Byla žlutá kolem kandelábrů osvětlujících nábřeží a nazelenalá pod plynovými lampami na ulicích. Místy se nadouvala jako spirály těžkého dýmu, jinde se zase měnila na vodní prach, na jemňoučké mrholení zářivých kapek. V trhlinách husté mlžné záclony se nejasně vynořovala osvětlená okénka na palubě Smoelenu. Když Ravinel zůstal stát, útržkovitě k němu doléhala hudba z gramofonu. Určitě šlo o gramofon, protože každá skladba trvala kolem tří minut. Pak nastala kratičká přestávka. Jen než se obrátila deska. Potom znovu zazněla hudba. Doléhala sem z nákladní lodi.

„Je to riskantní!“ poznamenal Ravinel. „Představ si, že někdo na lodi uvidí, jak sem Mireille jde!“

„Nesmysl!“ opáčila Lucienne. „Bude opatrná… A pak, jsou to cizinci! Co ti by asi mohli vykládat?“

Otřel rukávem okenní sklo, které se zamlžilo jeho dechem. Nad mřížovým plotem miniaturní zahrádky zahlédl vlevo tečkovanou čáru bledých světel a podivných konstelací červených a zelených zářivých bodů. Ty červené připomínaly ozubená kolečka, plamínky svící v zadní části kostela, ty zelené poblikávaly skoro jako světlušky. Ravinel snadno rozpoznal křivku nábřeží de la Fosse, semafor bývalého nádraží de la Bourse a přístavní výstražnou svítilnu zavěšenou na řetězech, která v noci střežila přístup k převoznému mostu, i poziční světla lodí Cantal, Cassard a Smoelen. Napravo začínalo nábřeží Ernesta Renauda. Světlo pouliční plynové lampy házelo bledé odlesky na koleje a obnažovalo vlhkou dlažbu. Na palubě Smoelenu vyhrával gramofon vídeňské valčíky.

„Možná si vezme taxi, aspoň na roh ulice,“ ozvala se Lucienne.

Ravinel spustil záclonu a otočil se.

„Na to je moc šetrná,“ zamumlal.

Mlčeli. Ravinel zase začal přecházet po místnosti. Jedenáct kroků od okna ke dveřím. Lucienne si pilovala nehty a občas zvedala ruku ke stropu a pomalu jí otáčela, jako by šlo o nějaký cenný předmět. Zůstala v kabátě, ale trvala na tom, aby si Ravinel vzal župan, sundal si límeček s kravatou a obul si pantofle.

„Právě ses vrátil. Jsi unavený. Uděláš si pohodlí, než začneš večeřet… Chápeš?“

Chápal to dokonale. Dokonce to chápal až příliš dobře, s jistou zoufalou jasnozřivostí. Lucienne předvídala všechno. Třeba když se chystal vytáhnout z kredence ubrus, sjela ho svým drsným hlasem zvyklým poroučet.

„Ne, žádný ubrus. Právě jsi dorazil. Jsi sám. Najíš se v rychlosti na povoskovaném plátně.“

Dokonce sama uspořádala věci na stole: plátek šunky v papíru nedbale spočíval mezi lahví vína a karafou s vodou. Pomeranč položila na krabičku s camembertem.

Hezké zátiší, pomyslel si. A pak ho zamrazilo, chvíli nebyl schopen pohybu, ruce se mu potily.

„Něco tu chybí,“ všimla si Lucienne. „Převlékneš se… Chystáš se k jídlu… jsi sám… Rádio nemáš… Už to mám! Budeš se probírat dnešními objednávkami. To je přece běžné, ne?“

„Ale já tě ujišťuju…“

„Podej mi aktovku!“

Na kraji stolu rozházela papíry popsané na stroji, které měly v záhlaví vytištěný rybářský prut a podběrák jako zkřížené meče. Firma Blache a Lehuédé, bulvár Magenta, Paříž.

Bylo devět hodin dvacet minut. Ravinel by mohl vyjmenovat minutu po minutě, co dělali od osmi hodin. Nejdřív zkontrolovali koupelnu, ujistili se, že všechno správně funguje a že nic v poslední chvíli neselže. Fernand chtěl dokonce vanu napustit hned, ale Lucienne mu v tom zabránila.

„Uvažuj trochu. Bude si chtít všechno prohlédnout. Bude jí divné, proč je ve vaně voda…“

Málem se pohádali. Lucienne měla špatnou náladu. Obvykle byla chladnokrevná, ale teď z ní vyzařovalo napětí. I ona byla nervózní.

„Jako bys ji neznal… Už pět let, chudáku Fernande.“

Vlastně si nebyl zase tak moc jistý, že Mireille zná. Svou ženu! Člověk se s ní potkává při jídle. Spí s ní. Vodí ji v neděli do kina. Šetří, aby mohl koupit domek na předměstí. Dobrý den, Fernande! Dobrý večer, Mireille! Má svěží rty a drobounké pihy po stranách nosu. Jsou vidět, jen když ji líbá. Mireille není moc těžká, když ji drží v náručí. Hubeňoučká, ale pevně stavěná a šlachovitá. Roztomilá bezvýznamná ženuška. Proč se s ní oženil? Copak víte, proč se rozhodnete uzavřít manželství? Máte věk na ženění. Je vám třiatřicet. Unavují vás hotely, laciné putyky a polední meníčka. Pracovat jako obchodní cestující není žádná legrace. Čtyři dny v týdnu na cestě. Pak vás potěší, když v sobotu dorazíte do domku v Enghienu a najdete tam usměvavou Mireille, jak v kuchyni šije.

Jedenáct kroků ode dveří k oknu. Palubní okénka Smoelenu připomínající tři lesklé kulaté disky zvolna klesala stále níž, jak za odlivu ustupovala voda. Kolem pomalu projížděl nákladní vlak ze Chantenay. Kola skřípala na výhybkách, pod semaforem zářícím v drobném dešti plynule klouzaly střechy vagonů. Jako poslední se vzdaloval starý německý vagon s budkou pro brzdaře a s červeným světlem zavěšeným nad kovovými nárazníky. Už zase byla slyšet hudba z gramofonu.

Ve tři čtvrtě na devět vypili sklenku koňaku, aby si dodali kuráž. Ravinel se potom přezul, vzal si starý župan vpředu proděravělý od jiskřiček, které mu padaly z dýmky. Lucienne prostřela stůl. Už si neměli co říct. Motorák z Rennes projel v devět hodin šestnáct minut, vrhal na strop jídelny růženec světel a ještě dlouho doznívaly jasné údery jeho kol.

Vlak z Paříže přijížděl až v deset hodin třicet jedna minut. Ještě hodina! Lucienne si dál tiše pilovala nehty. Budík na krbu překotně tikal, občas se jeho rytmus porušil, jako by mechanika zaškobrtla, pak se tikot opět ustálil, ale zněl trochu jinak. Jejich oči se zvedly, pohledy se setkaly. Ravinel vytáhl ruce z kapes, sepjal je za zády a dál přecházel sem a tam. Snažil se nevnímat obraz Lucienne, jakou neznal, Lucienne se ztuhlými rysy a podmračeným čelem. Právě se dopouštějí šílenství. Šílenství! Co když Luciennin dopis nedorazil? Co když Mireille onemocněla… Co když…

Ravinel dopadl na židli vedle Lucienne.

„Já už nemůžu.“

„Máš strach?“

Náhle se vzepřel.

„Strach! Strach! Ne větší než ty.“

„Tak to ráda slyším.“

„Za to může to čekání. Mám z něj horečku.“

Chytila ho za zápěstí svou tvrdou, zkušenou rukou, nahmatala pulz a zamračila se.

„Vidíš? Říkal jsem ti, že jsem něco chytil,“ pokračoval. „Jestli mě ta nemoc skolí, budeme nahraní.“

„Ještě je čas,“ řekla Lucienne.

Zvedla se, pomalu si zapnula kabát, nedbale si hřebenem projela své hnědé kudrnaté vlasy, ostříhané nakrátko ke krku.

„Co to děláš?“ vykoktal Ravinel.

„Jdu ven.“

„Ne! Nechoď nikam.“

„No tak, seber se trochu… Čeho se bojíš?“

Ach Bože, teď začne ta věčná diskuse! Znal Lucienniny argumenty nazpaměť. Celé dny je v mysli převracel, podrobně rozebíral jeden po druhém. A jak dlouho váhal, než se k tomu odhodlal! Zase viděl Mireille v kuchyni. Žehlila a čas od času šla zamíchat omáčku v kastrolu. Jak nádherně uměl lhát! A ani se nemusel moc namáhat.

„Potkal jsem Gradèra, bývalého kamaráda z regimentu. Povídal jsem ti o něm, ne? Je teď pojišťovák. Asi vydělává velký prachy.“

Mireille žehlila spodky. Lesklá špička žehličky se lehce proplétala mezi knoflíčky a nechávala za sebou cosi jako bílou brázdu, z níž stoupala jemná pára.

„Dlouze mi pěl ódy na životní pojištění… No, přiznám se ti, že jsem byl zpočátku spíš skeptický… Znám pojišťováky, to víš. Myslí hlavně na svoji provizi. To je přirozené! Ale pak jsem uvažoval…“

Postavila žehličku na odkládací plochu a vytáhla šňůru ze zásuvky.

„V mém povolání se nevyplácí vdovská penze. A já jsem hodně na cestách, vlastně pořád… A nehoda se stane hned… Co by s tebou bylo? Nemáme peníze. Gradère mi sepsal návrh smlouvy. Ta částka není zase tak hrozná a výhody jsou opravdu zajímavé… Kdyby se se mnou něco stalo… Kruci! Člověk neví dne ani hodiny… Dostala bys dvanáct milionů.“

Zabralo to. Tohle byl důkaz lásky. Mireille to úplně vyvedlo z míry. „Jsi tak hodný, Fernande!“

Teď zůstávala ta obtížnější část: nějak přimět Mireille, aby podepsala stejnou smlouvu v jeho prospěch. Ale jak nenápadně přistoupit k tak ošemetnému tématu?

O týden později s tím však přišla sama chudinka Mireille.

„Miláčku! Chci taky podepsat pojistku… Jak správně říkáš, nevíme dne ani hodiny… A představ si, že bys tu žil sám, ani služku bys neměl, nikdo by se o tebe nestaral!“

Protestoval. Ale jen do určité míry. A ona podepsala. Od té doby uběhly dva roky.

Dva roky! Lhůta, kterou vyžadují pojišťovací společnosti, aby nemusely vyplatit pojistku, kdyby klient uzavřel smlouvu se sebevražedným úmyslem. Lucienne totiž neponechala nic náhodě. Kdo ví, k jakému závěru by mohli dospět vyšetřovatelé. A třeba by se pojišťovna mohla zdráhat vyplatit pojistku, a to by se opravdu nehodilo…

Vzali v úvahu i všechny ostatní detaily. Dva roky je dostatečně dlouhý čas, aby člověk uvažoval a zvážil všechna pro a proti.

Ne. Nemusí se ničeho obávat.

Deset hodin.

Ravinel se rovněž zvedl a přistoupil k Lucienne u okna. Ulice byla prázdná, lesklá mrholením. Vsunul ruku pod paži své milenky.

„Nemůžu si pomoct, mám nervy nadranc. Když si pomyslím…“

„Tak nemysli.“

Bez hnutí stáli vedle sebe, na ramenou je tížilo ochromující ticho domu, jen za jejich zády horečnatě tikal budík. Palubní okénka Smoelenu se pohupovala a připomínala bělavé, stále bledší úplňkové luny. Mlha dále houstla. Hudba z gramofonu zněla čím dál nejasněji, připomínala vzdálené huhňavé zvuky v telefonu. Ravinel už ani nevěděl, jestli žije. Když byl malý, přesně takhle si představoval předpeklí: dlouhé čekání v mlze. Dlouhé, hrůzné, kruté čekání. Vždycky zavíral oči a měl pocit, že padá. Bylo to závratné, děsivé, a přesto docela příjemné. Matka jím třásla: „Co to děláš, pitomečku?“

„Hraju si.“

Znovu otevíral oči, omráčený, vyplašený. Cítil se trochu provinile. Později na něj u prvního přijímání abbé Jousseaume udeřil: „Žádné špatné myšlenky…? Žádné nečisté činy…?“ A on si hned vzpomněl na svoji hru s mlhou. Ano, určitě šlo o něco nečistého, zakázaného. A přesto se té hře oddával dál. A dokonce ji časem zdokonalil. Ravinel se pohroužil do pocitu, že se stává neviditelným, že se rozplývá a ztrácí jako bílý oblak. Třeba v den otcova pohřbu… Tehdy panovala mlha tak hustá, že pohřební vůz vypadal jako vrak, co se jen tak bez otřesu potápí v něčem lepkavém a neproniknutelném. To už byl život v jiném světě… Nebylo to smutné ani veselé. Hluboký klid a mír… Druhá strana zapovězené hranice.

„Deset hodin dvacet.“

„Cože?“

Ravinel se opět octl ve špatně osvícené místnosti, vybavené jen několika kousky nábytku, vedle ženy v černém kabátě, která vytahovala z kapsy lékovku. Lucienne! Mireille! Zhluboka se nadechl a opět se vrátil k životu.

„No tak, Fernande! Prober se. Odzátkuj tu lahvičku, dělej.“

Mluvila s ním jako s dítětem. Pro tohle ji miloval, doktorku Lucienne Mogardovou. Zase jedna podivná, až nemístná myšlenka. Jeho milenka je lékařka! Byly chvíle, kdy mu to připadalo skoro neuvěřitelné, téměř zrůdné. Lucienne vyprázdnila obsah flakonu do karafy a trochu jí zatřepala.

„Čichni si sám. Není vůbec nic cítit.“

Ravinel přičichl k vodě v karafě. Přesně tak. Žádný odér. Zeptal se:

„Jsi si jistá, že ta dávka není moc silná?“

Lucienne pokrčila rameny.

„Kdyby vypila všechnu vodu, možná jo. Kdo ví. Ale ona vypije jen sklenici nebo dvě. Vím, jak to účinkuje…! Okamžitě usne, to mi věř.“

„A… kdyby ji pitvali, nenajdou žádnou stopu po…“

„Nejde přece o jed, miláčku. Jen o uspávací prostředek. A ten tělo hned zpracuje. Sedni si ke stolu. Tak!“

„Možná bychom měli ještě chvíli počkat.“

Společně se zahleděli na ciferník. Deset hodin dvacet pět minut. Vlak z Paříže už určitě projíždí seřazovacím nádražím Blottereau. Za pět minut zastaví na nádraží v Nantes. Mireille chodí rychle. Dorazí sem nejpozději za dvacet minut. A pokud sedne na tramvaj a vystoupí na náměstí du Commerce, bude tu ještě dřív.

Ravinel si sedl a rozložil papír, v němž byla zabalená šunka. Zvedl se mu žaludek při pohledu na maso nezdravě růžové barvy. Lucienne mu do sklenice nalila víno a pak se naposledy rozhlédla kolem sebe. Vypadala spokojeně.

„Teď tě tu nechám… Je čas… Nevyšiluj. Jen buď přirozený a všechno klapne, uvidíš.“

Položila Ravinelovi ruce na ramena, rychle ho políbila na čelo a u dveří se na něj ještě jednou podívala. Rázně ukrojil kousek šunky a začal ji žvýkat. Neslyšel Lucienne odcházet, ale podle jisté povahy ticha poznal, že je sám, a zmocnila se ho úzkost. Ravinel se klopotně snažil opakovat svá každodenní gesta: drobit chleba, bubnovat špičkou nože na povoskovaném plátně stolu, roztržitě si prohlížet listy papíru popsané na stroji:

Navijáky Luxor (10) ………………. 30 000 fr.

Holínky, model „Sologne“ (20 párů) …. 31 500 fr.

Pruty „Flexor“ na těžkou přívlač ….. 22 300 fr.

Stejně nebyl schopen polknout sousto. V dálce zahvízdal vlak, možná to bylo od Chantenay. Možná od mostu de la Vendée. Kvůli té mlze to nešlo přesně určit. Má utéct? Lucienne určitě stojí někde na přístavní hrázi. Je příliš pozdě. Mireille už nic nezachrání. A to všechno pro dva miliony! To všechno kvůli Lucienniným ambiciózním záměrům, kvůli její touze zařídit si soukromou praxi v Antibes. Pečlivě to naplánovala už dávno. Měla mozek byznysmena, podobný ultradokonalému počítacímu stroji. Všechny své projekty měla bezvadně rozškatulkované a uložené v hlavě. Nikdy se nedopustila sebemenšího omylu. Přivírala oči a šeptala:

„Počkej chvilku! Nech mě přemýšlet! Nesmíme udělat chybu!“

A knoflík cvakl, mašina se rozjela a okamžitě vyplula na povrch přesná a kompletní odpověď. Zatímco on… Motal se ve svých účtech, celé hodiny trávil řazením a tříděním papírů, zapomněl, kdo si objednal patrony, kdo požadoval japonské bambusové pruty. Tohle povolání ho unavovalo. Ale až budou v Antibes…

Ravinel pozoroval lesknoucí se karafu; světlo procházející skrze ni deformovalo plátek chleba, až připomínal houbu. Antibes! Pěkně zařízený obchod… Ve výloze vzduchovky pro podmořský lov, brýle, masky, lehké potápěčské kombinézy… Klientela bohatých milovníků rybolovu… Moře, slunce. Nic než nezatěžující prosté myšlenky, kvůli nimž se člověk nemusí červenat. Už žádné mlhy u Loiry, u Vilaine… Konec hry s mlhou! Bude z něj jiný člověk. Lucienne to slíbila. Budoucnost jako by se mu zjevovala v křišťálové kouli. Ravinel se viděl ve flanelových kalhotách a košili značky Lacoste. Byl opálený. Přitahoval pohledy…

Vlak zahvízdal skoro pod oknem, Ravinel si promnul oči a šel zvednout roh záclony. Byl to skutečně rychlík Paříž–Quimper, který stojí v Nantes pět minut a pak zamíří k Redonu. Mireille cestovala v jednom z těch osvětlených vagonů, vedle nichž na náspu běžela řada velkých jasných obdélníků. Byla tu prázdná kupé s krajkami, zrcadly a fotografiemi nad sedadly. Pak zase kupé plná svačících námořníků. Letmé, skoro neskutečné výjevy se střídaly jeden za druhým, bez vztahu k Mireille. V posledním kupé spal nějaký muž s novinami na obličeji. Poslední vagon pro brzdaře zmizel a Ravinel si náhle uvědomil, že hudba na palubě Smoelenu umlkla. Palubní okénka už nebylo vidět. Mireille určitě vystoupila z vlaku a teď rychle kráčí pustými ulicemi na svých jehlových podpatcích. Sama. Nebude daleko. Možná si dala do kabelky pistoli, kterou jí nechával doma, když byl na cestách. Ale ona ji neuměla používat. A ani nebude mít žádný důvod. Ravinel uchopil karafu za hrdlo a zvedl ji ke světlu. Voda byla čirá; droga nenechala žádné stopy. Navlhčil si prst a olízl ho. Zaznamenal slaboučkou příchuť. Ale opravdu skoro neznatelnou! Člověk by musel něco tušit…

Deset hodin čtyřicet minut.

Ravinel s nechutí spolkl několik soust šunky. Teď už se neodvažoval ani pohnout. Mireille ho musí překvapit takhle, jak večeří sám u stolu, mrzutý a unavený.

Náhle zaslechl klapot jejích podpatků na chodníku. Nemohl se mýlit. Chodila lehce, přesto by poznal její kroky mezi tisícem jiných: hopkavé, trhavé, omezené úzkou sukní kostýmu. Kovová branka maloučko zaskřípala. Potom ticho. Mireille po špičkách procházela zahrádkou, a pak otočila knoflíkem u dveří. Ravinel zapomněl na jídlo. Honem zase strčil do úst kousek šunky. Mimoděk seděl na židli trochu napříč. Bál se dveří za svými zády. Mireille určitě stojí těsně u nich a číhá s uchem přilepeným na dřevo. Ravinel zakašlal, schválně cinkl hrdlem lahve s vínem o okraj sklenice, zmačkal listy papíru. Jestli čeká, že zaslechne zvuk polibků…

Prudce otevřela dveře. Obrátil se.

„Mireille! Co ty tady?“

V námořnicky modrém kostýmku a rozepnutém cestovním plášti vypadala jako chlapec. Pod paží měla velkou černou kabelku se svým monogramem M. R. a v hubených prstech svírala rukavice. Nedívala se na manžela, ale na stůl, na židle, na zavřené okno, pak na příbor, na pomeranč spočívající na krabičce se sýrem, na karafu. Popošla blíž k němu a zvedla závojíček, na němž se zachytily kapky vody jako na pavučině.

„Kde je? Tak mi řekni, kde je!“

Ravinel se s vyjeveným výrazem pomalu zvedal.

„A kdo?“

„Ta ženská… Vím všechno… Nezapírej, bylo by to zbytečné!“

Mechanicky postrčil dopředu svoji židli, záda měl ohnutá, na čele vrásku úžasu, paže svěšené s dlaněmi nahoru, a slyšel se, jak říká:

„Mireillko… Co se s tebou děje? O čem mluvíš? Co to má znamenat?“

Svezla se na židli, obličej schovala do složené paže na stole, její světlé vlasy přetekly do talíře se šunkou a rozvzlykala se. A zaskočený, upřímně rozechvělý Ravinel ji konejšivě poplácával po rameni.

„No tak, no tak… Uklidni se přece! Co to vyvádíš? Jaká ženská? Ty sis myslela, že jsem ti nevěrný… Chudinečko moje! Tak pojď, přesvědč se sama… Ale ano! Ano! Trvám na tom. Pak mi všechno vysvětlíš.“

Zvedl ji, podpíral ji v pase a táhl drobnými kroky, zatímco mu plakala na hrudi.

„Podívej se pořádně a všude. Neboj se.“

Nohou strčil do dveří ložnice, tápal rukou po vypínači. Mluvil nahlas s jakousi obhroublou přátelskou bodrostí.

„Vidíš tu místnost…? Jen postel a skříň… Nikdo pod postelí a nikdo ve skříni. Čichej! Jen si pořádně čichni… silněji… Ano, je to tu cítit po dýmce, protože před spaním kouřím. Ale na nějakou jinou vůni, třeba po parfému, můžeš klidně zapomenout. Teď do koupelny… A do kuchyně, ale ano, trvám na tom…“

Z legrace otevřel i spižírnu. Mireille si otírala oči a začínala se skrze slzy usmívat. Provedl ji po bytě a šeptal těsně u jejího ucha.

„Tak ses přesvědčila…? Holčičko moje! Vlastně se mi docela líbí, že na mě žárlíš… Ale vydat se kvůli tomu na takovou cestu. A v listopadu! Někdo ti něco vykládal? Kdo, prosím tě?“

Vrátili se do jídelny.

„Sakra! Zapomněli jsme na garáž!“

„Nemusíš se mi vysmívat,“ vypravila ze sebe Mireille.

A znovu se málem rozplakala.

„Ale no tak! Pojď a řekni mi, co hrozného se přihodilo… Počkej, sedni si do křesla, já zatím zapnu elektrická kamínka. Nejsi moc unavená? Máš toho dost, viď…! Aspoň si odpočiň.“

Přistrčil topidlo k manželčiným nohám, sňal jí z hlavy klobouk a sedl si na opěradlo křesla.

„Anonymní dopis, co?“

„Kdyby šlo o anonym…! To Lucienne mi napsala.“

„Lucienne…! A máš ten dopis?“

„Samozřejmě.“

Otevřela kabelku a vytáhla z ní obálku. Hned ji vytrhl z jejích rukou.

„Opravdu je to její písmo. No tohle!“

„A klidně se pod to podepsala.“

Předstíral, že čte. Znal ovšem nazpaměť ty tři stránky, které Lucienne napsala předevčírem v jeho přítomnosti:

… jedna mladičká zrzka, písařka z Crédit Lyonnais, každý večer je u něj. Dlouho jsem váhala, jestli vám to mám sdělit, ale…

Ravinel chodil sem a tam zprava doleva a otvíral a zatínal pěsti.

„To se mi snad jenom zdá! Lucienne se musela najednou zbláznit…“

Strčil dopis do kapsy, mělo to působit jako roztržité gesto, a podíval se na hodiny.

„Už je trochu pozdě… A ve středu je určitě v nemocnici. Škoda! Jinak bychom na ni uhodili hned… Tak si holt chvíli počká, stejně ji to nemine. Vysvětlit to musí.“

Náhle se zastavil, rozpřáhl paže na znamení bezradnosti a neporozumění.

„A to si říká naše přítelkyně… A my ji bereme jako rodinu. Proč…? Proč…?“

Nalil si sklenici vína a naráz ji vypil.

„Chceš něco sníst? Kvůli Lucienne přece nebudeš…“

„Ne, díky.“

„Tak trochu vína?“

„Ne. Jen velkou sklenici vody.“

„Jak chceš.“

Ani se mu netřásla ruka, když vzal karafu, naplnil sklenici a postavil ji před Mireille.

„A co když někdo napodobil její písmo a podpis?“

„Ale no tak! Znám její písmo příliš dobře… A ten papír! Dopis byl odeslán odtud. Jen se podívej na razítko pošty: Nantes… Poslala ho včera. Dostala jsem ho ve čtyři hodiny odpolední poštou. Ne! Určitě to psala ona.“

Přejela si kapesníkem po tvářích a natáhla ruku ke sklenici.

„Vůbec jsem se nerozmýšlela, neváhala ani minutu a hned jsem vyrazila.“

„To jsi celá ty.“

Ravinel ji jemně pohladil po vlasech.

„To ano, ale vzpomeň si, co všechno pro mě dělala, jak se obětovala… Dokonce mě nechala převézt do Paříže v nemocniční sanitce.“

Poprvé se Mireillina tvář rozjasnila.