Hon na ovci

Haruki Mur

Přeložil Tomáš Jurkovič

A WILD SHEEP CHASE

Copyright © Haruki Murakami, 1982

Translation © Tomáš Jurkovič, 2016

ISBN 978-80-207-2327-7

Kapitola 1
25.11.1970

1
Pikniky ve středu odpoledne

O tom, že umřela, jsem se dozvěděl od kamaráda. Dočetl se to náhodou v novinách a pak mi zavolal a do telefonu mi beze spěchu přečetl celý ten odstavec z ranního vydání. Kraťounký, nanicovatý článek, jaké u novin dávají psát nováčkům čerstvě vylezlým z univerzity, aby se trochu zapracovali v oboru.

Dne toho a toho na tom a tom nároží náklaďák řízený šoférem A. B. porazil občanku X. Y. Komisař Tenaten teď vyšetřuje, zda není vina na straně řidiče.

Znělo to málem jako jedna z těch krátkých básniček, jaké se tisknou na titulní strany časopisů.

„Kde se bude konat pohřeb?“ zeptal jsem se.

„Jo, tak to nevím,“ zaznělo v telefonu. „Hele, měla ta holka vůbec nějakou rodinu?“

Jistěže i ona měla rodinu.

Ještě ten den jsem zavolal na policii a přeptal se na adresu a telefon k ní domů. Pak jsem se ozval přímo tam a zjistil datum pohřbu. Jak jednou někdo řekl: když si dáš tu práci, dozvíš se skoro všechno.

Dům, kde bydleli, byl v jedné z nejobyčejnějších čtvrtí Tokia. Otevřel jsem kapesní atlas města a označil si v něm adresu červenou propiskou. Ta čtvrť opravdu nepatřila k nejluxusnějším: trati metra, státních drah a autobusových linek se tu proplétaly jedna přes druhou jako nitě v našišato upletené pavučině. Do toho tu ještě sem tam tekl nějaký ten vodní tok a povrch zemský brázdilo tolik rušných ulic, že konečný výsledek připomínal vrásčitou a rýhovanou kůru cukrového melounu.

Na pohřeb jsem v příslušný den vyrazil od Wasedy tramvají. Vystoupil jsem skoro až na konečné a hned otevřel svůj atlas města, byl mi tu ale platný asi tolik, jako bych s sebou měl glóbus. Než jsem se proto dostal na danou adresu, absolvoval jsem spousty nákupů cigaret a dotazů na správný směr.

Dům to byl prastarý, ještě dřevěný, obehnaný hnědým prkenným plotem. Za brankou byl po levé straně dvorek tak úzký, že v tom snad mohl být nějaký zvláštní záměr. V koutě tam stálo odložené staré nepoužívané porcelánové ohřívadlo s nahromaděnou dešťovou vodou. Mohlo jí tam být nějakých patnáct centimetrů. Země na dvorku byla černá a prosáklá vlhkostí.

Z domova odešla někdy v šestnácti, a zřejmě i proto se pohřeb konal jen ve vší tichosti v rodinném kruhu. Smuteční hosty tvořilo téměř výhradně samé obstarožní příbuzenstvo, organizaci akce zajišťoval její sotva třicetiletý starší bratr nebo snad švagr.

Její otec byl pomenší chlapík okolo pětapadesáti. V černém obleku, smuteční pásku na rukávu, stál hned u brány, nehybnost sama a připomínal asfaltku, z níž právě opadla velká voda.

Při odchodu jsem mlčky sklonil hlavu. Udělal přesně to samé.

Poprvé jsem ji potkal na podzim v devětašedesátém, když mi bylo dvacet a jí sedmnáct. Kousek od univerzity v kavárničce, kde jsem se často scházel s kamarády. V podniku, který sice za moc nestál, aspoň jste v něm ale mohli dosyta poslouchat hard rock a k tomu popíjet naprosto nejhnusnější kafe pod sluncem.

Vždycky tam seděla na stejném místě, lokty opřené o stůl, zabraná do čtení. Na nose brýle, co vypadaly jako rovnátka, a ruce nepříjemně kostnaté, stejně však v sobě měla něco, proč jste ji museli mít rádi. Kafe měla vždycky úplně vystydlé a popelník před sebou vždycky po okraj plný špačků. Lišil se pokaždé jen název knihy. Jednou to byl nějaký Mickey Spillane, podruhé Kenzaburó Óe, jindy zas souborné vydání básní Allena Ginsberga. Na titulu zkrátka nezáleželo, hlavní bylo, že jde o knihu. Studenti, co se v kavárně střídali jak na běžícím pásu, jí půjčovali, co bylo k mání, a ona se tím po řadě pročítala, jako když okusuješ kukuřici. Myslím, že jí v těch dobách čtivo nikdy nescházelo. Svět se tehdy přímo hemžil lidmi, co vám pořád chtěli půjčovat nějaké knížky.

Doors, Stones, Birds, Deep Purple, Moody Blues – i tím se tenkrát žilo. Atomsféra se v těch dobách málem dala krájet. Jeden měl skoro dojem, že do toho stačí jen trochu víc kopnout, a všechno se rázem začne kácet jako domeček z karet.

Popíjeli jsme lacinou whisky, provozovali ne právě uspokojivý sex, vedli nikam nevedoucí řeči a navzájem si půjčovali knížky. To byla náplň našich dní. A nad celým nanicovatým obdobím šedesátých let se pomalu začala s náramným rachtáním a skřípěním zatahovat opona.

Její jméno si už nevybavím. Vzpomněl bych si, vytáhnout znovu na světlo ten novinový výstřižek se zprávou o její smrti, mně už teď ale na nějakých jménech nesejde. To její jsem už nadobro zapomněl a basta.

Občas potkávám kamarády ze starých dob a stane se, že se hovor najednou stočí i na ni. Ani oni si už nevzpomenou, jak se jmenovala. No jo, to už je let, a ona taky šla vždycky s každým… Kdo si má pamatovat, jak se jmenovala? Taky jsem se s ní párkrát vyspal. Copak teď asi dělá? Potkat ji dneska jenom tak na ulici, asi bych se cítil zvláštně…

Bylo nebylo, byla jednou jedna, která dala každýmu… Takhle se ta holka jmenovala.

Přísně vzato vlastně nebyla pravda, že spala úplně s každým. Měla na tyhle věci svoje vlastní pravidla.

Reálně viděno ovšem spala skoro s každým.

Jednou jedinkrát se stalo, že jsem po ních chtěl – čistě ze zvědavosti – vědět, co ta její pravidla vlastně přesně obnášejí.

„Hm…“ udělala jen a asi na půl minuty se zamyslela. „Mně samozřejmě není jedno, s kým to je. Někdo je mi i docela dost protivný. Možná to nejlíp shrnu, když řeknu, že ráda poznávám různé lidi. Že je to pro mě něco jako poznávat, jak funguje svět.“

„To, že s někým spíš?“

„Jo.“

Teď byla řada na mně, abych se důkladně zamyslel.

„No… a už jsi teda něco poznala?“

„Něco málo jo,“ přikývla ona.

Od zimy 1969 do léta 1970 jsme se pak skoro nevídali. Univerzita byla v jednom kuse buď obsazená stávkujícím studentstvem, anebo naopak vyklizená policií a já sám se beztak potácel ve svých vlastních drobných problémech.

Když jsem pak na podzim sedmdesátého vešel do naší staré kavárny, zjistil jsem, že sem teď začali chodit úplně jiní lidé a jediný, koho tu ještě poznávám, je jenom ona sama. Podnikem burácel ten samý hard rock co předtím, někdejší hutná atmosféra však byla nadobro ta tam. Jen ona a zdejší hnusná káva zůstaly stejné jako před rokem. Seděli jsme proti sobě u stolku, usrkávali kafe a bavili se o kamarádech ze starých dob.

Skoro nikdo z nich už na univerzitu nechodil. Jeden se zabil, další byl nezvěstný a tak podobně.

„Co jsi celý rok dělal?“ zeptala se mě.

„Všechno možné,“ opáčil jsem.

„A jsi teď aspoň o něco chytřejší?“

„O něco málo jo.“

Té noci jsem se s ní poprvé vyspal.

O tom, jak vyrůstala, toho moc nevím. I když mi o tom myslím jednou někdo něco vyprávěl. Možná i přímo ona, když se mnou byla v posteli. V létě v prváku na vyší střední se hrozně pohádala se svým tátou a potom odešla z domova (a následně i z té střední školy). Ano, takhle to bylo. Nikdo pak neměl ani potuchy, kde vlastně bydlí a z čeho žije.

Jak byl den dlouhý, vysedávala na židli v rockové kavárně, pila jedno kafe za druhým, hulila jako fabrika a obracela stránky. Číhala přitom, až se objeví někdo, kdo za ni zaplatí kafe a cigarety (byla to pro nás tehdy nemalá suma), a když se objevil, skončila s ním zpravidla v posteli.

A to je všechno, co o ní vím.

Od podzimu toho roku mě pak až do příštího jara jednou týdně v úterý večer navštěvovala v mém bytě na kraji Mitaky. Snědla lehkou večeři, co jsem jí připravil, naplnila popelník až po okraj nedopalky a pak jsme se spolu milovali a z rádia nám k tomu hrál americký rock z Far East Network, puštěný na nejvyšší hlasitost. Ve středu ráno jsme se po probuzení prošli smíšeným lesem až ke kampusu Mezinárodní křesťanské university, stavili se tam v jídelně a poobědvali. Odpoledne jsme se buď posadili do haly a upíjeli slabou kávu, nebo se, když bylo venku pěkně, natáhli na záda do trávy na nádvoří kampusu a dívali se nahoru na nebe.

Říkávala tomu „pikniky ve středu odpoledne“.

„Když jsme tady, připadám si tu vždycky, jako bych byla doopravdy někde na pikniku.“

„Doopravdy někde na pikniku?“

„No jo. Všude je tu tolik místa, trávník, kam se jen podíváš, a lidi vypadají tak spokojeně.“

Seděla v trávě a pokoušela se zapálit si cigaretu. Povedlo se jí to až na kdovíkolikátou sirku.

„Slunce vychází a zase zapadá. Lidi přicházejí a zase odcházejí. Čas letí jako vítr. Tobě to nepřijde jako jeden velký piknik?“

Bylo mi tenkrát jednadvacet a scházelo mi už jen pár týdnů do dvaadvaceti. Neměl jsem naději, že bych v nejbližší době zvládnul dokončit vysokou školu, neměl jsem ale ani pádný důvod, abych z té školy odcházel. Všechno bylo podivně spletené a beznadějné a já se po pěkných pár měsíců nedokázal hnout z místa ani o jediný krok.

Jako by celý svět kolem byl v permanentním pohybu a jen já jediný trčel pořád tam, co předtím. Na podzim roku 1970 ve mně všechno, nač jsem se podíval, vyvolávalo depresi. Všecko se mi zdálo blednout přímo před očima. Štval mě dokonce i sluneční svit, vůně trávy a tichounké šumění deště.

Mockrát se mi tehdy zdál sen o nočním vlaku. Pokaždé jeden a ten samý. O nočním vlaku, kde jste se zalykali kouřem z cigaret, smradem ze záchodků a tím, jak tam bylo narváno k prasknutí. Tak narváno, že se tam nebylo pomalu ani kam postavit. A na sedadlech přilípnuté zaschlé zvratky. Bylo to tak nesnesitelné, že jsem se pak vždycky zvedl ze svého místa a vystoupil na jakémsi nádraží. V liduprázdné pustině, kde do tmy nesvítilo jediné světýlko z obydleného stavení a nikde nebyl vidět žádný železničář. Nebyly tam ani hodiny a jízdní řád. Nebylo tam zkrátka vůbec nic. Takový to byl sen.

Mám dojem, že se v těch časech našly i chvíle, kdy jsem na ni byl hnusný. Dnes už si na to moc dobře nevzpomínám. Možná že jsem byl nakonec opravdu hnusný jenom sám na sebe. Každopádně se zdálo, že ona sama si z toho vůbec nic nedělá. Že si to možná – když to hodně přeženu – naopak ještě dost užívá. Proč, to jsem netušil. Ona po mně nakonec asi ani nechtěla, abych na ni byl hodný. Ještě dnes se při tom pomyšlení cítím divně. A je mi pak vždycky tak smutno, jako bych pod rukama ucítil ve vzduchu neviditelnou zeď.

To zvláštní odpoledne 25. 11. 1970 si dodnes vybavuju s naprostou jasností. Pěšiny, sevřené z obou stran smíšeným lesem, zežloutly jinanovým listím, servaným ze stromů silným deštěm a připomínaly vyschlá potoční koryta. Já a ona jsme jimi chodili sem a tam, ruce zastrčené v kapsách kabátů. Bylo slyšet jen kroky nás dvou, jak šlapeme v listí, pak ještě pronikavé zavřísknutí nějakého ptáka – a pak už vůbec nic.

„Co máš prosím tě za problém?“ zeptala se mě najednou.

„Ale, celkem o nic nejde,“ odpověděl jsem.

Popošla kousek dopředu, posadila se na kraj cesty a zapálila si. Taky jsem si sedl, hned vedle ní.

„Pořád máš ty zlé sny?“

„Ne pořád, ale často. Většinou se mi v nich zdá, že mi prodejní automat nevrátil drobné.“

Zasmála se a položila mi na chvilku dlaň na koleno.

„Ty o tom asi nechceš moc mluvit, co?“

„Já o tom asi moc mluvit ani nedokážu.“

Zahodila na zem napůl dokouřenou cigaretu a pečlivě ji uhasila podrážkou tenisky. „Člověk nikdy nedokáže pořádně mluvit o tom, o čem chce mluvit nejvíc. Nemyslíš?“

„Já nevím,“ řekl jsem.

Zapleskala křídla a ze země vzlétli dva ptáci. Pomalu zmizeli z dohledu, jako by je do sebe vtáhla obloha, v tu chvíli bez jediného mráčku. Mlčky jsme hleděli do míst, kde se nám ztratili z očí. Pak vzala uschlou větvičku a nakreslila do hlíny několik záhadných obrazců.

„Když spím s tebou, bývá mi občas hrozně smutno,“ řekla mi.

„To je mi líto,“ řekl jsem já.

„Není to tvoje vina. Ani ti nevyčítám, že mě objímáš a myslíš přitom na jinou. Na tom mi vůbec nesejde. Já –,“ odmlčela se náhle a pomalu vyryla do hlíny tři rovnoběžné čáry. „Já ani nevím, čím to je.“

„Nepokouším se ti rozhodně nic skrývat,“ řekl jsem po kratší odmlce. „Sám pořád nemůžu zjistit, co se to vlastně stalo. Chtěl bych to všechno pochopit opravdu co možná nezaujatě. Nepřehánět víc, než je zdrávo, ani se na věci nedívat přespříliš realisticky. K tomu je ale potřeba hodně času.“

„Kolik?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To fakt nevím. Možná, že bude stačit rok, možná to potrvá deset let.“

Hodila větvičku na zem, vstala a smetla si z kabátu suchou trávu. „Deset let je celá věčnost, nemyslíš?“

„Přesně tak,“ řekl jsem já.

Prošli jsme hájem až ke kampusu Mezinárodní křesťanské univerzity, tam se pak jako vždycky usadili v hale a ukusovali hot dogy. Úderem druhé odpoledne se na obrazovce televize, která tam hrála, začal znovu a znovu objevovat Jukio Mišima. Ovládání hlasitosti bylo rozbité, a nebylo proto skoro slyšet, co Mišima říká, to ale nám dvěma bylo úplně jedno. Když jsme dojedli hot dogy, dali jsme si každý ještě jedno kafe. Jeden ze studentů vylezl na židli a začal otáčet knoflíkem, nakonec to ale vzdal, slezl zas dolů a někam odešel.

„Chci tě,“ řekl jsem jí.

„Nemám nic proti,“ usmála se ona.

S rukama v kapsách u kabátů jsme pomalu došli ke mně domů.

Když jsem se pak znenadání probudil, zjistil jsem, že tiše pláče. Pod přikrývkou se zachvívala její drobná ramena. Zapálil jsem hořák přímotopu a podíval se na hodinky. Byly dvě hodiny ráno. Uprostřed místnosti plulo bílé měsíční světlo.

Počkal jsem, až se vypláče, potom jsem ohřál vodu a uvařil sáčkový černý čaj, který jsme pak spolu vypili. Čistě jen čaj, bez cukru, bez citrónu, bez mléka. Potom jsem zapálil dvě cigarety a jednu podal jí. Natáhla do sebe kouř, vyfoukla. Třikrát to takhle zopakovala a pak se rozkašlala.

„Hele, nenapadlo tě někdy, že bys mne chtěl zabít?“ zeptala se po chvíli.

„Tebe?“

„Jo.“

„Proč se ptáš?“

Špičkami prstů si mnula oční víčka, cigaretu stále mezi rty.

„Jenom tak.“

„Nenapadlo,“ řekl jsem já.

„Fakt?“

„Fakticky.“

„Proč bych tě vlastně vůbec měl zabíjet?“

„Vždyť já vím,“ přikývla otráveně. „Jen mě tak najednou napadlo, že by nebylo nejhorší, kdyby mě někdo zabil. Ve spaní, když bych o sobě vůbec nevěděla.“

„Já na tyhle věci ale nejsem, víš?“

„Vážně?“

„Nejspíš fakt ne.“

Zasmála se, uhasila cigaretu v popelníku, upila hlt černého čaje a pak si znovu zapálila.

„Já se dožiju pětadvaceti,“ prohlásila. „A potom umřu.“

Když v červenci 1978 umřela, bylo jí šestadvacet.

Kapitola 2
Červenec 1978

1
Ujít šestnáct kroků

Počkal jsem, až mi za zády kompresor se syknutím zavře dveře výtahu a pak jsem sám pomalu zavřel oči. Následně jsem se pokusil sebrat dohromady střepy svého vědomí a ujít šestnáct kroků chodbou činžáku směrem ke dveřím. Se zavřenýma očima a rovných šestnáct kroků: ani o krůček víc, ani o krůček míň. Od whisky jsem měl hlavu vymazanou jak šroub se strženými závity a od cigaret plnou hubu dehtového smradu.

Svých šestnáct kroků ale zvládnu urazit se zavřenýma očima jak podle pravítka i v té největší opici. Ovoce dlouholeté, naprosto nesmyslné osobní disciplíny. Když se namažu, vypínám hrdě záda, zvedám hlavu a vtahuju ze všech sil do plic směsici ranního vzduchu a pachů betonové chodby. A potom zavírám oči a vyrážím na svou šestnáctikrokovou trasu po přímce, vedoucí skrz mlhu z whisky.

Tenhle svůj šestnáctikrokový svět jsem si osobně překřtil na nejzdvořilejší možný způsob opice. Není v tom vůbec nic složitého. Stačí, když přijmu jako fakt, že jsem pod obraz.

Žádná ale, jenomže, jenže nebo přesto. Prostě jsem namol a to je všechno, a tím se najednou octnu v svém nejzdvořilejším možném ze způsobů ožralství. Je ze mne největší ranní ptáče ze všech špačků, je ze mne poslední vagón nákladního vlaku hrkotajícího přes viadukt.

5, 6, 7…

Na osmém kroku dělám pauzu, otvírám oči a zhluboka se nadechuju. Trochu mi zvoní v uších. Zní to jak vítr z moře vanoucí skrz zrezlé ostnaté dráty. Hergot, kdy já byl vlastně naposled u moře?

24. 7., 6 hodin 30 minut ráno. Ideální roční doba a ideální čas na výlet k moři. Písečné pláže jsou prázdné, nikdo tu ještě nikde neoxiduje. Na čáře příboje jsou jak jehličí, střesené ze stromů větrem, rozseté stopy mořských ptáků.

Jo, moře…

A mašírujeme dál. Na moře fofrem zapomenout, to už je pěkných pár pátků passé…

Když jsem se zastavil na šestnáctém kroku a otevřel oči, stál jsem tak jako vždycky přímo před klikou u dveří. Vyndal jsem ze schránky dvoudenní nálož novin a nějaké dvě dopisní obálky a strčil si to všechno pod rameno. Z labyrintu věcí ve své kapse jsem potom vytáhl klíče, nechal si je v ruce a chvíli jen tiskl čelo na studený kov dveří. V uších jako by mi tiše praskalo. Tělo jsem měl nasáklé alkoholem jako chumáč vaty. Jen moje vědomí zůstávalo jakž takž funkční.

Do háje práce…

Otevřít dveře na jednu třetinu, vecpat se dovnitř, zavřít. V předsíni vládlo hrobové ticho. Mnohem hrobovější, než by bylo zdrávo.

Pak moji pozornost upoutaly červené lodičky u mých nohou. Známé červené lodičky. Stály tu mezi zablácenými teniskami a lacinými plážovými sandály a připomínaly vánoční dárek, který se minul roční dobou. Celé je pokrývalo ticho jak velejemný prach.

Seděla za kuchyňským stolem, čelo položené na složených rukou, profil obličeje skrytý pod vrstvou rovných černých vlasů. Prosvítal jí zpod nich neopálený bílý krk. Měla na sobě šaty z látky s potiskem, které jsem na ní nikdy předtím neviděl. Pod nimi jí u krku byl vidět kousek ramínka podprsenky.

Svlékl jsem kabát, odložil černou kravatu, sundal hodinky. Ona se mezitím ani nepohnula. Pohled na její záda mi připomněl staré časy předtím, než jsme se spolu potkali.

„Nazdar,“ oslovil jsem ji, vůbec to ale neznělo jako můj hlas. Znělo to jako hlas, který sem naschvál dal někdo dopravit odněkud z nehorázné dálky. Odpověď jsem, přesně podle očekávání, nedostal žádnou.

Podle toho, jak vypadala, mohla teď zrovna tak dobře spát, jako brečet. Anebo taky být mrtvá.

Posadil jsem se proti ní za stůl a přitiskl si prsty na oči. Zářivé sluneční paprsky půlily stůl na dvě části. Já seděl v té, kam dopadalo světlo, ona v té, na kterou padal tmavý stín. Stín, v kterém všechno ztrácelo barvu. Na stolní desce stál květináč s uschlou pelargónií. Za oknem někdo kropil ulici vodou. Po sluchu i po čichu jste jasně vnímali krůpěje dopadající na asfalt.

„Dáš si kafe?“

A zase žádná odpověď.

Když jsem se s dostatek ujistil, že mi skutečně neodpoví, zvedl jsem se z místa, v kuchyni namlel kávu pro oba a zapnul tranzistorák. A teprv poté, co jsem měl umleto, jsem si uvědomil, že jsem si vlastně chtěl dát ledový čaj. Mně skoro vždycky všechno dojde, až když je po všem.

Tranzistorák ze sebe jeden za druhým chrlil neškodné populární songy, ideální pro ranní poslech. Jeden měl z těch písní skoro dojem, že se za posledních deset let neudála v našem světě jedna jediná změna. Rozdíl byl jen v jménech zpěváků a názvech těch výtvorů. A taky v tom, že jsem byl o deset let starší.

Ujistit se, že voda v konvici vře, vypnout plyn, nechat konev třicet vteřin chladnout a pak zalít kávový prášek. Natáhl do sebe tolik horké vody, kolik se jen dalo, a v momentě, kdy začal pomalu bobtnat, zaplavila místnost horká vůně. Venku se zatím rozeřvaly celé hordy cikád.

„Bylas tu už včera večer?“ zeptal jsem se, v ruce konvici. Vlasy na stole se jí sotva znatelně pohnuly nahoru a dolů.

„Čekal jsem na tebe celou věčnost.“ Neřekla na to ani slovo.

Pára z konvice a prudké sluneční paprsky začaly proměňovat pokoj ve skleník. Zavřel jsem okno nad dřezem, stiskl vypínač klimatizace a postavil na stůl dva kávové šálky.

„Dej si,“ řekl jsem. Můj hlas už zase začínal připomínat můj hlas.

„………“

„Neblbni a dej si to kafe.“

Po sáhodlouhých třiceti vteřinách konečně pomalým, nepřerušovaným pohybem odlepila hlavu od stolu a nepřítomně se zahleděla na uschlou pelargónii v květináči. Na mokré tváře se jí přilíplo několik tenounkých vlasů. Jako aura se kolem ní vznášel vlhký odér.

„Nestarej se,“ řekla. „Vlastně jsem vůbec nechtěla plakat, abys věděl.“

Přisunul jsem jí krabici s papírovými ubrousky, ona se do jednoho potichu vysmrkala a pak si otráveně odhrnula vlasy přichycené na tvářích.

„Chtěla jsem odsud původně zmizet, ještě než se vrátíš. Abychom se nemuseli vůbec vidět.“

„Ale nakonec sis to rozmyslela.“

„Ne. Už se mi prostě nechtělo nikam chodit. Ale neboj, už brzo vypadnu.“

„Dej si přece to kafe.“

Zaposlouchaný do dopravního zpravodajství jsem srkal kafe a nůžkama přitom otevřel obě obálky. V jedné jsem našel oznámení z obchodu nábytkem. Psalo se tam, že pokud je v uvedeném termínu poctím nákupem, budu mít na všecko jejich zboží dvacetiprocentní slevu. V druhé obálce mi člověk, na kterého se mi nechtělo vzpomínat, psal věci, které se mi nechtělo číst. Zmačkal jsem obojí do jedné koule, hodil ji do koše na papír u svých nohou a začal chroupat zbytky sýrových krekrů. Vzala hrnek s kávou do obou rukou, jako by si je o něj chtěla hřát, přiložila jej ke rtům a zadívala se na mne.

„V ledničce máš salát.“

„Salát?“ vzhlédl jsem a měřil si ji pohledem.

„Z rajčat a fazolek. Nic víc tu nebylo. Okurka už začla hnít, tak jsem ji vyhodila.“

„Hm.“

Vyndal jsem z ledničky salátovou mísu z modrého okinawského skla a obrátil do ní do poslední kapky obsah láhve, ve které zbývalo na dně nějakých pět milimetrů dresinku. Rajčata a fazolky byly studené, jako když na člověka padne stín. A k tomu byly nadobro bez chuti. Zrovna tak jako krekry a kafe. Asi za to mohlo to ranní slunce. V ranním slunci se vždycky všecko rozloží na prvočinitele. Nechal jsem kafe stát, vydoloval z kapsy orvanou krabičku cigaret, škrtl papírovou sirkou – kde se u mě proboha vzaly papírové sirky? – a zapálil si. V hořícím konci cigarety suše zapraskalo a do světla ranního slunce začal malovat geometrické obrazce modrý dým.

„Byl jsem na pohřbu. A pak jsem jel na Šindžuku a tam úplně sám pil.“

Kde se vzala, tu se vzala, najednou tu byla kočka. Dlouze zívla a pak se jí jedním skokem uvelebila na klíně. Ona kočku párkrát podrbala za uchem.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ řekla. „Mě už se to přece netýká.“

„Já ti taky nic nevysvětluju. Prostě na tebe mluvím, to je všecko.“

Pokrčila nepatrně rameny a zastrčila si vykukující ramínko podprsenky zpátky pod šaty. V obličeji neměla nic, co by se dalo nazvat výrazem. Připomínala mi fotku města propadlého na mořské dno, kterou jsem kdysi někde viděl.

„Umřel někdo, koho jsem kdysi znal. Jen já sám, ty toho člověka neznáš.“

„Aha?“

Kočka na jejím klíně roztáhla doširoka všechny čtyři a pak vydechla, jen to zafunělo.

Já se zavřenou pusou pozoroval hořící konec cigarety.

„A na co ten člověk umřel?“

„Byla to autonehoda. Třináct zlámaných kostí, jen to hvízdlo.“

„Byla to nějaká ženská, že jo?“

„Jo.“

Dozněly pravidelné zprávy v sedm, dozněly dopravní informace a rádio zase začalo chrlit dávky lehkého rocku. Vrátila hrnek na talířek a zadívala se na mne.

„Zliješ se taky tak, až umřu já?“

„Nepil jsem kvůli tomu pohřbu. To leda první skleničku nebo dvě.“

Venku právě začínal nový den. Nový a pěkně horký den. Oknem nad dřezem bylo vidět skupinu mrakodrapů. Třpytily se ještě oslnivěji než kdy jindy.

„Nenapiješ se něčeho studenýho?“ Zavrtěla hlavou.

Vyndal jsem z lednice plechovku chlazené koly a vypil ji na ex, aniž bych se obtěžoval se sklenicí.

„Byla to holka, co šla úplně s každým,“ řekl jsem. Znělo to jak nějaká kondolence. Kondolence za holku, co dala každýmu.

„Proč mi to říkáš?“ zeptala se mě. Neměl jsem vlastně ani tušení.

„Prostě šla s každým a tečka?“

„Tak nějak.“

„S tebou to ovšem bylo něco trochu jiného, co?“

Z hlasu jí zazníval zvláštní podtón. Vzhlédl jsem od své salátové mísy a díval se na ni přes uschlý muškát.

„Myslíš?“

„Mám ten dojem,“ řekla tiše. „Ty už jsi totiž takový.“

„Jak to myslíš?“

„Prostě to v sobě máš. Jsi jako přesýpací hodiny. Když se ti dosype písek, vždycky se najde někdo, kdo přijde a obrátí tě.“

„Myslíš?“

Docela nepatrně pootevřela rty, pak je zas pevně semkla.

„Přišla jsem si pro zbylé věci. Pro zimní kabáty a čepice a tak. Sbalila jsem to všechno do krabice. Odnesl bys to na zásilkovou službu, až budeš mít čas?“

„Odnesu ti to klidně až do bytu.“

Jen tiše zavrtěla hlavou. „Není třeba. Nechci, abys ke mně chodil. Chápeš, ne?“

No jistě, měla pravdu. Já holt moc mluvím a málo uvažuju.

„Adresu znáš?“

„Znám.“

„Už jenom tohle a budeme hotoví. Promiň, že mi to trvalo tak dlouho.“

„A co papíry? Ty už jsme fakt vyřešili posledně?“

„Ano. Máme to kompletně za sebou.“

„To teda šlo ale hodně rychle. Čekal jsem, že s tím bude víc oplétaček.“

„Tohle si myslí každý, kdo s tím nemá žádnou zkušenost. Ale nakonec se ukáže, že šlo jen o triviální záležitost. Myslím, když už je po všem,“ řekla a ještě jednou podrbala kočku mezi ušima. „Stát se to ještě jednou, bude ze mě expert na rozvody.“

Kočka zavřela oči, narovnala záda a zlehka si opřela hlavu o její paži. Sklidil jsem do dřezu kávové šálky a salátovou mísu a fakturou smetl na hromádku drobky z krekrů. Do očí mě bodly ostré sluneční paprsky.

„Všechno máš dopodrobna rozepsané na poznámkových papírech na svém psacím stole. Kde najdeš různé důležité dokumenty, v které dny odvážejí smetí a tak. Pokud bys něčemu nerozuměl, tak mi zavolej.“

„Děkuju.“

„Chtěls mít děti?“

„Ne,“ řekl jsem já „O žádné děti fakt nestojím.“

„Já sama pořád ještě nevím. Jenže za těchhle okolností jsem ráda, že jsme je nakonec neměli. Nebo myslíš, že kdybychom je měli, vypadá to teď mezi námi jinak?“

„Je přece spousta párů, které se rozvedou, i když už mají děti.“

„To je fakt,“ řekla a chvilku si jen tak pohrávala s mým zapalovačem. „Já tě mám pořád ráda, abys věděl. Ale o to teď opravdu vůbec nejde. To už jsem pochopila i já.“

2
Zmizela ona, zmizely fotografie,
zmizely nedbalky

Když odešla, dal jsem si ještě jedno kafe, pak jsem si vlezl pod horkou sprchu a nakonec se ještě oholil. Na co se tu jen člověk podíval, už bylo skoro vypotřebované – mýdlo, šampón i holicí krém.

Vylezl jsem ze sprchy, přičísl si vlasy, vetřel si do nich vlasovou vodičku a vyčistil si uši. Pak jsem šel do kuchyně a ohřál si zbylou kávu. Za stolem proti mně už nikdo neseděl. Jak jsem tak zíral na prázdnou židli proti sobě, začínal jsem si připadat jak malé dítě, které zanechali opuštěné v ulicích podivného neznámého města, jako vystřiženého z de Chiricova obrazu. I když už samozřejmě nejsem malé děcko. Srkal jsem kafe a nemyslel na nic, a když jsem pak po dlouhatánské době všechno dopil, ještě jsem chvíli jenom tak seděl a pak si zapálil cigaretu.

Rovných čtyřiadvacet hodin jsem už nezamhouřil oka, kupodivu se mi ale nechtělo vůbec spát. Po těle jsem si připadal úplně vyčerpaný, hlava mi ale dál kroužila sem tam po spletitých průplavech vědomí s rutinou zkušeného vodního živočicha.

Jak jsem tak fixíroval pohledem liduprázdnou židli před sebou, vybavil se mi jeden americký román, který jsem kdysi četl. Příběh o tom, jak chlápek, kterému utekla manželka, nechává několik měsíců na její židli naproti svému místu v jídelně přehozené její nedbalky. Stačilo o tom chvilku přemýšlet, aby mi to začalo připadat jako docela fajn nápad. Ne že bych si od toho sliboval kdovíco, pořád to ale bude mít větší šmrnc, nežli mít na stole uschlý muškát v květináči. Nehledě na to, že když si tu takhle vystavím nějakou část ženiny garderóby, možná to trochu uklidní i naši kočku.

Popořadě jsem zotvíral její zásuvky v ložnici, byly však všecky prázdné. Zbyla tu jen stará, od molů prožraná šála, tři šatní ramínka a balíček naftalínu. Všechno ostatní si komplet odnesla s sebou – všechny ty kosmetické serepetičky, které nám bez ladu a skladu zabíraly většinu místa v koupelně, kulmy, zubní kartáčky, fény, prášky na léčení kdovíčeho, vložky, obuv od kozaček po sandály a pantofle, krabice na klobouky, módní doplňky (zabírající jedno vrchovaté šuple), kabelky, brašny, kufříky, peněženky, neustále vzorně srovnané prádlo a ponožky a dopisy. Nezůstalo tu cokoli, co by mi ji mohlo připomínat. Skoro to na mě dělalo dojem, že tu snad po sobě odstranila i všechny otisky prstů. Z knihovničky a police na gramodesky ubyla přibližně třetina obsahu – knížky a desky, které si koupila sama nebo jsem jí je dal já.

Otevřel jsem album a zjistil, že z něho do posledního kousku odstranila všechny své fotky. Ze snímků, na kterých jsme byli oba, pokaždé neomylně odstřihla svoji půlku a mně tu zbyla jen má maličkost. Netknuté zůstaly akorát fotky mě samotného a potom různé ty krajinky a zvířátka a podobně. Celkem tři fotoalba perfektně vyretušované minulosti. Já – pokaždé úplně sám – a k tomu hory, řeky, jelínci a kočky. Málem to vypadalo, že jsem se narodil a žil až do dnešního dne bez toho, že by mi u toho kdokoliv asistoval a že to tak bude i nadále. Zaklapl jsem stránky s fotkami a vykouřil dvě cigarety.

Bylo by pravda fajn, kdyby byla tak hodná a nechala mi tu aspoň ty jedny své nedbalky, to ale samozřejmě byla jen její věc a já do toho neměl co mluvit. Rozhodla se, že mi nenechá vůbec nic a mně nezbývalo, než to respektovat. Možná jsem už neměl jinou volbu než si poslušně vsugerovat, že vlastně nikdy neexistovala. A pokud něco takového platilo pro ni samotnou, tím spíš to muselo platit pro její kombiné.

Zalil jsem popelník vodou a nechal ho odmáčet, vypnul jsem klimatizaci i rádio, ještě chvíli si popřemýšlel o jejích nedbalkách a pak toho nechal a šel spát.

Uplynul měsíc od chvíle, co jsem jí dal souhlas s rozvodem a co ona odešla z bytu. Téměř dokonale nesmyslný měsíc. Rozplizlý a břečkovitý jak kýbl vlažného rosolu. Nezaregistroval jsem za tu dobu jakoukoli změnu a nebylo to tím, že bych snad byl málo všímavý.

Ráno jsem vstal v sedm, uvařil si kafe, opekl si toust, vydal se do práce, povečeřel v restauraci, vypil pár skleniček, vrátil se domů, zhruba hodinu si četl v posteli a pak jsem zhasnul světlo a usnul. O sobotách a nedělích jsem do práce nešel a místo toho od rána zabíjel čas obcházením biografů. Načež jsem opět osaměle povečeřel, něco popil, trochu si početl a šel spát. Jsou lidé, co mají ve zvyku den za dnem začerňovat datum v kalendáři a přesně tak vypadal i můj uplynulý měsíc.

To, že zmizela, mi v jistém smyslu připadalo nevyhnutelné. Co se stalo, to se stalo a nemůže se odestát. A nemělo zvlášť velký význam, jak nám to spolu za ty čtyři roky klapalo. Stejná situace jako v případě našeho vybrakovaného fotoalba.

Stejně tak ani zvlášť nesešlo na tom, že už delší dobu pravidelně spávala s jedním mým kamarádem a nakonec se k němu jednoho krásného dne taky nastěhovala. Něco takového se přece docela dobře může stát, každou chvíli se to i skutečně stává a já neměl důvod shledávat něco zvláštního na tom, že se to teď stalo zrovna jí. To byl koneckonců její problém, ne můj.

„To je koneckonců tvůj problém, ne můj,“ řekl jsem jí.

Došlo k tomu toho červnového nedělního odpoledne, kdy prohlásila, že se chce rozvést. Měl jsem v tu chvíli zrovna navlečený na prstě kroužek plechovky s pivem a pohrával si s ním.

„Chceš říct, že je ti to jedno?“ zeptala se mě velice pomalu.

„Nechci říct, že je mi to jedno,“ řekl jsem. „Chci říct, že je to tvůj problém, ne můj.“

„Jestli chceš něco vědět, tak se s tebou vůbec nechci rozvádět,“ řekla o chvilku později.

„Já tě k tomu taky nijak nenutím,“ řekl jsem já.

„Jenomže kdybych s tebou zůstala, nikam by to nevedlo.“ Nic dalšího už neřekla, připadalo mi ale, že vím, kam míří. Za pár měsíců mi mělo být třicet. Jí samé táhlo na dvacet šest. A ve srovnání s tím, jak velké věci měly přijít potom, představovalo to, co jsme spolu zatím vybudovali, jen úplnou maličkost. Nebo se spíš přímo rovnalo nule. Jako bychom celé ty čtyři roky žili jen z úspor.

Z největší části jsem za to mohl já. Asi jsem se nikdy neměl oženit. Přinejmenším si ona nikdy neměla brát mě.

Zpočátku si o sobě myslela, že je asociální a se mnou že je to naopak. A tyhle své role jsme taky zvládali poměrně slušně hrát. Jenomže zrovna ve chvíli, kdy jsme si oba říkali, že nám to takhle nejspíš už vydrží napořád, se něco pokazilo. Opravdu jen úplná drobnost, nedala se už ale vrátit zpátky. A my se ocitli v poklidné a vleklé slepé uličce. A to byl náš konec.

Pro ni samotnou už jsem byl ztracený. Třeba mě ještě i teď trochu milovala, o to tu ale už nešlo. Oba jsme zkrátka až moc zapadli do svých rolí. Už jsem jí nemohl dát vůbec nic. Jí to pak napověděl instinkt a mně zkušenosti. A v obou případech šlo o definitivní poznání.

A tak se tedy stalo, že mi navěky zmizela – ona i jejích několikero kombiné. Tak už to chodí – na někoho zapomenete sami, někdo vám zmizí a někdo umře. Na tom není skoro nic tragického.

24. 7., 8:25 ráno.

Přelétl jsem pohledem čtyři cifry na displeji digitálek, potom jsem zavřel oči a usnul.

Kapitola 3
Září 1978

1 
Velrybí penis a žena tří zaměstnání

Vyspat se s holkou je záležitost, která se buď může jevit jako naprosto zásadní, anebo naopak jako naprostá trivialita. Přijde na to. Některé pohlavní akty zkrátka praktikujete jako léčebnou kúru, a pak jsou jiné, které se dělají jaksi z dlouhé chvíle.

Jsou případy, kdy sex slouží jen jako léčebná kúra, jsou i takové, kdy slouží čistě jen k ukrácení nudy. A jsou i případy, kdy to na začátku chápete jako terapeutický prostředek, abyste nakonec zjistili, že jste jen zabíjeli čas. A platí to samozřejmě i obráceně. Je jistý podstatný rozdíl mezi sexuálním životem, který vedeme my, lidé, a mezi tím, který vedou řekněme takové velryby.

Nejsme velryby – tak zní jedna z hlavních tezí mého vlastního pohlavního života.

Když jsem byl ještě dítě, měli jsme asi tak půl hodiny jízdy na kole od našeho domu mořské akvárium. Vládlo tam vždycky studené, akvarijní ticho, do kterého se jen občas odkudsi ozvalo šplouchnutí vody. Člověk měl málem dojem, že tam na něj někde v tmavém koutě chodby číhá se zatajeným dechem obojživelný rybí netvor ze starého filmu.

Ohromnou nádrží kroužilo sem a tam hejno tuňáků, jeseteři se drali proti proudu úzkými koridory, piraně zahryzávaly ostrá zubiska do kusů masa, elektrický úhoř poblikával mrňavou, nanicovatou žárovičkou.

Ryb bylo v akváriu tolik, že se to nedalo ani spočítat. Měly každá jiné jméno, jiné šupiny a jiné žábry a já ne a ne pochopit, proč jich na světě musí existovat tolik druhů.

Velrybu samozřejmě v akváriu nechovali. Velryby jsou na to moc velké a v podobných institucích chovat nejdou, ani kdybyste tam všechno ostatní zrušili a přestavěli celý prostor na jednu jedinou nádrž. Namísto toho měli v našem akváriu velrybí penis. Jako takovou náhradu, rozumíte. Náhradu, kterou jsem si pak tím pádem coby citlivý hošík musel prohlížet namísto opravdové velryby. Když se mi omrzely procházky studenou akvarijní chodbou, posadil jsem se na pohovku ve ztichlém výstavním sále s vysokým stropem a trávil hodiny v nepřítomném zadumání, před sebou velrybí penis.

Byly chvíle, kdy připomínal miniaturní seschlou palmu, jindy se zase podobal obří kukuřici. Nebýt u něj tabulka s nápisem „Pohlavní orgán samce velryby“, nikdo z návštěvníků by si jistě neuvědomil, co to vlastně má před sebou. Spíš než jako produkt z Jižního ledového oceánu působila ta věc jako relikt, vykopaný někde v pustinách Střední Asie. Vůbec nepřipomínala ani můj, ani jakýkoli jiný penis, který jsem do té doby kde viděl, a zároveň se kolem ní vznášela jakási těžko popsatelná atmosféra smutku, typická pro amputované pohlavní údy.

Ten obří velrybí pyj jsem si vybavil i ve chvíli, kdy jsem měl za sebou soulož s první holkou ve svém životě. Bylo mi těžko z pomyšlení, jaký osud a jaká shoda okolností asi způsobily, že ten orgán doputoval až do prázdnotou zejícího sálu mořského akvária. Dýchala z toho na mě čirá beznaděj. Bylo mi ovšem jenom sedmnáct a to je bez debaty málo na to, abyste nadobro házeli flintu do žita. A tehdy jsem si poprvé řekl, co jsem si pak říkal pořád: že vážně nejsme velryby.

Kdykoli jsem potom v posteli čechral holce špičkami prstů vlasy, myslel jsem na velryby.

V mořském akváriu v mých vzpomínkách je vždycky konec podzimu. Skla vodních nádrží jsou studená jak led a já mám na sobě několik tlustých svetrů. Moře za velikým oknem výstavního sálu má temně olověnou barvu a bezpočet bílých vlnek, které na něm hrají, připomínají krajkové límečky dívčích šatů.

„Nač myslíš?“ ptá se ona.

„Na to, co bylo kdysi dávno,“ odpovídám já.

Bylo jí jednadvacet a měla nádhernou štíhlou postavu a uši tvarované tak dokonale, až vám to bralo dech. Pracovala jednak jako brigádnice – korektorka v jednom mrňavém nakladatelství, jednak jako reklamní modelka, specializovaná na uši. A pak ovšem ještě jako call girl v malém luxusním a výhradně soukromém klubu. Těžko bych mohl říct, které z těchhle tří zaměstnání bylo její hlavní profese. Sama v tom neměla jasno.

Rozhodovat ale podle toho, co se k ní samotné hodí nejvíc, působila asi nejpřirozeněji v roli modelky zaměřené na focení uší. To jsem mohl říct úplně jasně a ona jakbysmet. Focení uší pro reklamy ovšem není obor, ve kterém jako modelka naděláte kdovíjakou kariéru. Nedopracujete se v něm vysokých pozic a už vůbec ne vysokých honorářů. Pro reklamní agentury, fotografy, maskéry a novináře z časopisů představovala jen a pouze „majitelku uší“. Zbytek jejího těla už nikoho nezajímal a duše teprve ne.

„Pravda je ale jiná, víš?“ řekla mi. „Moje uši, to jsem já. A já, to jsou mé uši.“

Jako korektorka ani jako call girl své uši nikomu neukázala ani na jediný moment.

„To totiž nejsem doopravdy já.“

Kancelář klubu, kde pracovala jako call girl (oficiálně se jednalo o hereckou agenturu), sídlila v Akasace. Klub provozovala bělovlasá Angličanka, o které všichni mluvili jako o „Madam X“. Žila už v Japonsku přes třicet let, mluvila plynně japonsky a uměla dokonce číst skoro všechny základní znaky.

Madam X měla ani ne pět set metrů od úřadovny svého call-girl klubu ještě i školu anglické konverzace, určenou výhradně pro dámy. Vybírala si tam vhodné adeptky na call girls, které pak získávala pro práci ve své „agentuře“. A naopak zase některé z call girls docházely do jejích konverzačních kurzů. Platily tam pak samozřejmě o mnoho nižší školné.

Madam X oslovovala své call girls „milánku“, tónem vlahým jak odpoledne zjara.

Říkala třeba: „Milánku, nezapomeňte si vzít pořádné krajkové prádlo. Rozhodně žádné punčocháče, slyšíte?“ Nebo: „Milánku, vy pijete čaj se smetanou, že ano?“ Svou klientelu měla velmi pečlivě podchycenou a v naprosté většině ji tvořili bohatí byznysmeni, čtyřicátníci a padesátníci. Ze dvou třetin šlo o cizince, zbytek byli Japonci. Madam X nesnášela politiky, starce, úchyly a chudé lidi.

Má nová přítelkyně byla mezi tím asi tak tuctem prodejných krasavic madam X tou nejmíň přitažlivou a nejobyčejnější. Upřímně řečeno, se zakrytýma ušima se opravdu nezdála být ničím výjimečná. Nebylo mi úplně jasné, proč si jí madam X vlastně všimla a oslovila ji. Snad v její obyčejnosti přece jen rozpoznala zvláštní půvab nebo si prostě řekla, že nebude na škodu mít mezi svými děvčaty i jednu úplně obyčejnou dívku. Madam X každopádně trefila do černého a moje přítelkyně si dokonce dokázala získat i několik stálých zákazníků. V tuctovém oblečení, tuctovém nalíčení, tuctovém prádle a vonící tuctovým mýdlem se pak vydávala do Hiltonu, Ókury, Prince nebo jiného luxusního hotelu, týdně se vyspala s jedním nebo dvěma chlapy a vyinkasovala dost, aby měla celý měsíc co jíst.

Polovinu zbylých nocí pak spala zadarmo se mnou. Jak asi trávila tu druhou, nemám tušení.

Vůbec nejobyčejnější byl ovšem její život námezdní korektorky. Třikrát do týdne docházela do malého nakladatelství v druhém patře malé kancelářské budovy na Kandě, kde od devíti ráno do pěti odpoledne pročítala obtahy, vařila čaj nebo běhala dolů po schodech (výtah tam totiž neměli) kupovat gumy na gumování. Byla v tom podniku jedinou svobodnou mladou ženou, nikdo ji tam ale zvlášť neobtěžoval. Dokázala své kouzlo aktivovat, nebo naopak potlačit podle místa a situace. Dočista jako nějaký chameleon.

Tu čest potkat se s ní (nebo spíš s jejíma ušima) jsem měl hned po rozvodu se svou ženou, někdy počátkem srpna. Dělal jsem tehdy jako subdodavatel na reklamách pro jednu softwarovou firmu a při té příležitosti jsem na její uši natrefil vůbec poprvé.

Ředitel reklamní agentury položil na stůl plán projektu a několik černobílých fotek a chtěl mít do týdne k dispozici tři různé návrhy co nejpoutavějších titulků. Na třech fotografiích pak nebylo nic jiného než ohromné ucho.

Ucho?

„Proč zrovna ucho?“ zajímal jsem se.

„Jak to mám vědět? Prostě je to ucho a šmytec. A vy si teď o něm týden popřemýšlejte a nic jiného neřešte.“

A tak se tedy stalo, že jsem strávil týden zíráním na fotky ucha. Nalepil jsem si všechny ty tři obří snímky lepicí páskou na zeď před pracovním stolem a pak na ně civěl během kouření cigár, pití kafe, cpaní se sendviči a stříhání nehtů.

Tu práci se mi za týden povedlo jakž takž smést ze stolu, fotky mi ovšem strašily přilepené na zdi i nadále. Jednak jsem byl líný je odlepovat, jednak se mi z jejich prohlížení už stala každodenní rutina. Skutečný důvod, proč jsem je ještě nestrhal a nestrčil do šuplíku, byl ovšem ten, že mě ty uši nadobro okouzlily. Vypadaly jak odněkud ze snu. Byly to, abych tak řekl, stoprocentní uši. Ještě nikdy jsem nezažil, aby mne nazvětšovaná část lidského těla (pohlavní orgány pochopitelně nevyjímaje) tak silně přitahovala. Připadalo mi, že mě nasává nějaký ohromný, osudový vír.

Některé křivky protínaly plochu papíru tak směle, že to překonávalo všechna očekávání, jiné tam zas s tajuplným smyslem pro nejmenší detail vykreslily celé hejno drobounkých stínů a ještě další působily jako starověké fresky, ztvárňující bezpočet různých legend. Veškeré křivky ovšem strčila do kapsy hebkost ušních lalůčků, boubelatých tak, že to snad ani nebylo reálně možné.

Po pár takových dnech jsem se rozhodl zavolat fotografovi, který ty obrázky uší dělal, a vymámit z něho jméno a telefon jejich majitelky.

„K čemu ti to bude?“ chtěl vědět on.

„Má to svůj smysl. Jsou to prostě super uši.“

„Jo, to jsou,“ zamumlal fotograf. „Ale ta holka jako taková zrovna za moc nestojí. Jestli jsi dostal chuť randit s mladou holkou, seznámím tě s modelkou, která fotí plavky.“

„Mnohokrát děkuju,“ řekl jsem já a zavěsil sluchátko.

Zkoušel jsem jí pak volat ve dvě, v šest a v deset, ale nikdo to nebral. Vypadalo to, že zřejmě taky vede pěkně zaneprázdněný život.

Zastihnout se mi ji konečně podařilo teprve druhý den v deset dopoledne. Ve stručnosti jsem se představil a řekl, že se s ní ještě krátce potřebuju dohodnout na jedné věci ohledně reklamy, kterou jsme tuhle dělali. Co prý by říkala případné večeři?

„Já ale slyšela, že už je ta práce hotová,“ nedalo jí to.

„To jste slyšela správně,“ řekl jsem já. Bylo jí to pravda drobet divné, už se ale dál nevyptávala. Dohodli jsme se, že spolu následujícího dne zajdeme na Aojamské třídě někam na kafe.

Zavolal jsem do té nejluxusnější francouzské restaurace, jakou jsem doposud navštívil, a rezervoval jsem tam stůl. Pak jsem si oblékl úplně novou košili, pomaličku si uvázal kravatu a vzal si sako, které jsem do téhle chvíle měl na sobě všeho všudy dvakrát.

Ta holka opravdu nebyla bůhvíco, přesně jak mě varoval fotograf. Tuctové oblečení i tvářička – vypadala jako členka pěveckého sboru druhořadé dívčí univerzity. To mi ale samozřejmě bylo úplně jedno. Mě nejvíc zklamalo, že má uši úplně zakryté volně rozpuštěnými vlasy.

„Nejsou vám vidět uši,“ poznamenal jsem jakoby nic.

„Nejsou,“ přikývla jakoby nic i ona.

Dorazili jsme oproti plánu trochu dřív a tak jsme byli vůbec první, kdo v tom podniku toho dne večeřel. Osvětlení bylo ztlumené, číšníci škrtali dlouhými zápalkami a rozsvěceli červené svíce, vrchní se sledím výrazem v obličeji důkladně kontroloval ubrousky, nádobí a talíře, jestli je to všechno vzorně srovnané. Podlaha z parket složených do vzoru rybí kosti byla perfektně vyleštěná a podrážky vrchního číšníka po ní příjemně klapaly. Boty, které k těm podrážkám patřily, byly už od pohledu mnohem dražší než ty, co jsem měl obuté já. Ve vázách stály čerstvé květiny a na bělostných zdech viselo moderní umění, evidentně samé orginály.

Nahlédl jsem do vinného lístku, vybral tam co nejlehčí bílé, za předkrm objednal kachní paštiku, terinu z mořské pražmy a játra z mořského ďasa v zakysané smetaně. Má společnice se po důkladném studiu menu rozhodla pro polévku z mořské želvy, zelený salát a pěnu z mořského jazyka, já si dal polévku z mořského ježka, pečené telecí na petrželi a rajčatový salát. Před očima mi tu začínaly mizet v nenávratnu výdaje na jídlo na půl měsíce.

„Tohle je vážně skvělý podnik,“ rozplývala se ona. „Chodíváte sem často?“

„Kdepak. Jen se tu sem tam ukážu kvůli práci. Když jsem sám, spíš než jít do restaurace mi vyhovuje zapadnout někam do baru, tam si dát něco k pití a k tomu zakousnout, co je zrovna k mání. Tak to prostě mám nejradši. Nemusím pak zbytečně hloubat kdoví o čem.“

„A co si tak obvykle dáváte, když zajdete do baru?“

„Všecko možné, ale nejvíc asi omelety a sendviče.“

„Omelety a sendviče,“ opakovala ona. „To jíte den co den po barech omelety a sendviče?“

„Den co den ne. Tak jednou za tři dny si něco uvařím sám.“

„A ty omelety a sendviče si dáváte po barech zbylé dva dny, co?“

„Tak nějak,“ řekl jsem já.

„A proč vlastně jíte zrovna tohle?“

„Protože to v dobrém baru umí dobře připravit.“

„Hm,“ protáhla ona. „Vy jste asi dost zvláštní člověk, co?“

„Ani trochu,“ řekl jsem já.

Neměl jsem vůbec tušení, odkud to na ni mám vybalit, a tak jsem chvíli jen mlčel a pozoroval vajgly v popelníku na stole.

„Chtěl jste se myslím bavit o práci,“ napověděla mi.

„Jak už jsem říkal posledně, práce je už úplně hotová. A nebyly s ní žádné problémy. Takže se vlastně nemáme o čem bavit.“ Vytáhla z kapsy u kabelky tenkou mentolovou cigaretu, připálila si podnikovými zápalkami a pak se na mne zadívala, jako by chtěla říct: Tak o co ti teda jde?

Už už jsem se chystal promluvit, když si to k našemu stolu se sebevědomým klapotem podpatků přirázoval vrchní. Natočil ke mně etiketu lahve a culil se u toho, jako by mi právě předváděl snímek svého jediného synka. Když jsem přikývl, vytáhl s příjemným lupnutím zátku a nalil nám po doušku do sklenic. Chutnalo to silně koncentrovanými výdaji na jídlo.

Když vrchní odešel, vystřídali ho vzápětí dva číšníci, kteří na stole vyrovnali tři velké talíře s jídlem a dva talířky, určené k tomu, abychom si na ně jídlo odebírali. Pak odešli a my znovu osaměli.

„Chtěl jsem vidět vaše uši, za každou cenu,“ přiznal jsem podle pravdy.

Ona na to neřekla nic, naložila si na talířek paštiku a játra a usrkla trochu vína.

„Asi vás to musí obtěžovat, viďte?“

Sotva znatelně se pousmála. „Výborná francouzská kuchyně mě neobtěžuje ani v nejmenším.“

„A co hovory o vašich uších?“

„Ani ty ne. Záleží, z jaké se vezmou stránky.“

„Z té, co vám bude nejlíp vyhovovat.“

Donesla do úst sousto na vidličce a zavrtěla hlavou. „Můžete klidně být upřímný. To je ta nejlepší stránka, z které se to dá vzít.“

Chvíli jsme mlčky upíjeli víno a pokračovali v jídle.

„Zahnu dejme tomu za roh,“ řekl jsem já. „Udělám to a někdo, kdo byl přede mnou, je už v tu chvíli za dalším rohem. Já toho někoho neuvidím. Jen letmo zahlédnu bílý lem jeho oblečení. Ten pohled už pak ale mám natrvalo vypálený v sobě a nemůžu se ho zbavit. Chápete, jak to myslím?“

„Myslím, že ano.“

„Tak přesně takový pocit ve mně vyvolávají vaše uši.“

A zas jsme jen mlčky jedli. Dolil jsem víno nejdřív do její sklenky a pak i do své.

„Vám tedy ten výjev, o kterém mluvíte, nevytane doopravdy na mysli? Máte jen takový pocit?“ zeptala se mě.

„Ano.“

„A měl jste ho už někdy předtím?“

Chvilku jsem uvažoval a pak zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy.“

„Takže vám ho způsobily moje uši?“

„O tom nejsem nijak skálopevně přesvědčený. A jak bych taky mohl být? Jakživ jsem neslyšel, že by tvar uší mohl v někom vyvolávat nějaké zvláštní pocity.“

„Znám člověka, co kýchne vždycky při pohledu na nos Farrah Fawcett-Majorsové. Kýchnutí má velký psychologický význam, víte? Jakmile se jednou propojí příčina s následkem, už je od sebe nikdo neoddělí.“

„Tohle ale bude něco trochu jiného, nebo ne?“

„Neumím to moc dobře vysvětlit.“

„Korespondenční kurzy?“

„Beze všeho.“