DEBORAH HARKNESSOVÁ

ČAS ČARODĚJNIC

A DISCOVERY OF WITCHES

Copyright © Deborah Harkness, 2011

All rights reserved

Translation © 2025 by Martina Neradová

ISBN 978-80-284-1192-3

Věnováno Lexie, Jakeovi a jejich zářné budoucnosti

Na počátku jest nepřítomnost a touha.

Na počátku jest krev a strach.

Na počátku jest objevení čarodějnic.

První kapitola

Na tom svazku vázaném v kůži nebylo nic pozoruhodného. Obyčejnému historikovi by se zdálo, že se nijak neliší od stovek ostatních starobylých, ohmataných rukopisů oxfordské Bodleyovy knihovny. Ale já jsem věděla, že je na něm něco zvláštního, od první chvíle, co jsem ho převzala.

To odpoledne na sklonku září byla čítárna vévody Humfreye osiřelá a knihovna vyřizovala objednávky rychle, protože letní nápor hostujících stipendistů skončil a blázinec podzimního semestru ještě nevypukl. Ale když mě Sean zastavil u výdejního pultu, přesto mě to překvapilo.

„Paní doktorko, máte tu ty rukopisy,“ zašeptal se stopou rošťáctví v hlase. Svetr s kosočtvercovým vzorem měl celý posypaný kousíčky staré kůže, odloupnuté z vazeb knih, a rozpačitě si je oprašoval. Přitom mu do čela spadl pramen zrzavých vlasů.

„Díky,“ usmála jsem se na něj vděčně. Očividně jsem porušovala pravidla, která stanovovala, kolik knih si může objednat jedna osoba v jednom dni. Se Seanem jsme za studentských dob vypili nejednu skleničku v růžově omítnuté hospodě přes ulici a nyní mé žádanky vyřizoval beze slova protestu už déle než týden. „A přestaň mi vykat a říkat mi paní doktorko. Vždycky si myslím, že mluvíš na někoho jiného.“

Zaculil se na mě a posunul rukopisy – všechny obsahovaly výtečné příklady alchymistických ilustrací z Bodleyových sbírek – po otlučeném dubovém pultu, každý zvlášť zasunutý do ochranné šedivé krabice z kartonu. „Áh, je tu ještě jeden.“ Sean zmizel vzadu mezi policemi a po chvíli se vrátil s tlustým rukopisem kvartového formátu, vázaného jednoduše v telecí kůži. Položil ho na hromadu knih a sklonil se, aby si svazek prohlédl. V matném světle staré bronzové čtecí lampy, připevněné k polici, zajiskřily tenké zlaté obroučky jeho brýlí. „Tuhle knížku si nikdo nevyžádal už hezky dlouho. Udělám si poznámku, že ji přesuneme do skladu, až ji vrátíš.“

„Mám ti to připomenout?“

„Ne. Už jsem si to poznamenal tady.“ Sean si zaťukal na hlavu.

„Musíš to mít v mozku lépe uspořádané než já.“ Zeširoka jsem se usmála.

Sean se na mě plaše podíval a zatáhl za žádanku, ale ta zůstala, kde byla, zasunutá mezi deskami knihy a prvními stránkami. „Téhle se ke mně nechce,“ poznamenal.

V uších mi zašvitořily zastřené hlasy a narušily známé ticho místnosti.

„Slyšel jsi to?“ rozhlédla jsem se, zmatená těmi podivnými zvuky.

„Co?“ zeptal se Sean a zvedl oči od rukopisu.

Všimla jsem si, že se okraje svazku třpytí zlacením. Ale tyhle vybledlé stopy zlata nevysvětlovaly slabou zář hrající duhovými barvami, která se linula odněkud ze stránek. Zamrkala jsem.

„Nic.“ Rychle jsem si přitáhla rukopis k sobě, a když jsem se dotkla kožené vazby, projelo mi prsty brnění. Sean ještě pořád držel žádanku, která teď bez potíží vyklouzla z knihy. Vzala jsem knihy do náruče a seshora jsem je přidržovala bradou. Obestřel mě závan čehosi nadpřirozeného, který vytlačil důvěrně známou knihovnickou vůni odřezků z tužek a vosku na parkety.

„Diano? Není ti něco?“ zeptal se Sean a starostlivě nakrčil čelo.

„Ne. Jen jsem trochu unavená,“ odpověděla jsem a odtáhla si knihy od nosu.

Rychle jsem prošla původní částí knihovny z patnáctého století kolem řad alžbětinských čtenářských stolů se třemi policemi na knihy nad sebou a povrchem zjizveným rýhami. Gotická okna mezi nimi naváděla čtenářovu pozornost ke kazetovým stropům, na nichž zářivý nátěr a zlacení zdůrazňovalo detaily univerzitního erbu, tvořeného třemi korunkami a otevřenou knihou s heslem „Bůh je mým světlem“, které shlíželo shůry v mnohačetném provedení.

Toho pátečního večera mi v knihovně dělala společnost jen další americká akademička, Gillian Chamberlainová. Gillian, která se zabývala klasickými studiemi a učila na Bryn Mawr, zkoumala útržky papyru sevřené mezi dvěma tabulkami skla. Prohnala jsem se kolem ní, a přitom jsem se snažila vyhnout očnímu kontaktu, ale prozradilo mě praskání staré podlahy.

Projelo mnou zabrnění, jak se to stávalo pokaždé, když se na mě podívala čarodějnice.

„Diano?“ zavolala na mě z pološera. Potlačila jsem povzdech a zastavila se.

„Ahoj, Gillian.“ Držela jsem si od ní co možná největší odstup, kdoví proč jsem si bedlivě střežila kupu svých rukopisů a natočila jsem se tak, aby na ně neviděla.

„Co děláš o Mabonu?“ Gillian se pravidelně stavovala u mého stolu a nabádala mě, abych se nestranila „sester“, když jsem ve městě. Protože wiccanské oslavy podzimní rovnodennosti měly vypuknout už za pár dní, snažila se dvojnásob, aby mě přitáhla do oxfordského covenu čarodějnic.

„Mám práci,“ odpověděla jsem pohotově.

„Máme mezi sebou moc prima čarodějnice, abys věděla,“ opáčila Gillian upjatě, aby dala najevo, že se jí moje chování nelíbí. „Vážně bys měla v pondělí přijít.“

„Díky. Ještě si to rozmyslím,“ odtušila jsem a zároveň jsem vyrazila směrem k Selden End, prostorné přístavbě ze sedmnáctého století, která kolmo nasedala na hlavní osu Humfreyovy čítárny. „Ale pracuju na příspěvku pro konferenci, takže s tím moc nepočítej.“ Teta Sarah mě odjakživa varovala, že čarodějnice si navzájem nedokážou lhát, ale to neznamenalo, že jsem se o to nepokoušela.

Gillian chápavě zabručela, ale sledovala mě očima.

Když jsem se usadila na dobře známé místo naproti klenutým, olověným oknům, odolala jsem pokušení hodit rukopisy na stůl a utřít si ruce. Místo toho jsem brala ohled na jejich stáří a komínek svazků jsem odložila se vší opatrností.

Rukopis, který se nemínil vzdát žádanky, ležel na vrchu hromádky. Na hřbetě měl vyražený zlacený erb patřící Eliasovi Ashmoleovi, sběrateli knih a alchymistovi ze sedmnáctého století, jehož knihy a písemnosti, včetně čísla 782, se dostaly do Bodleyovy knihovny z Ashmoleova muzea v devatenáctém století. Natáhla jsem ruku a dotkla se hnědé kůže.

Slabý výboj mě přiměl, abych prsty rychle odtáhla, ale ráně jsem se stejně neubránila. Brnění mi vystřelilo do paží, na kterých mi naskočila krupička husí kůže, a potom se rozšířilo do ramen, až mi ztuhly zádové a krční svaly. Vjem brzy odezněl, ale zanechal ve mně pocit prázdnoty a nevyslyšené touhy. Ustoupila jsem od stolu, otřesená svou reakcí.

Rukopis mě vyzýval na souboj dokonce i z bezpečné vzdálenosti – ohrožoval ochranné zdi, které jsem si vystavěla, abych vědeckou kariéru oddělila od svého původu coby poslední z čarodějnic z rodu Bishopových. Těžce jsem si vydobyla doktorát, získala definitivu, čekalo mě povýšení, moje kariéra začala vzkvétat a já se zřekla rodinného dědictví a vytvořila si život, který závisel na rozumu a vědeckých schopnostech, nikoli na nevysvětlitelných předtuchách a kouzlech. V Oxfordu jsem zůstávala, abych dokončila výzkumný projekt. Až ho uzavřu, mé poznatky, podpořené rozsáhlou analýzou a důkladně opoznámkované, vyjdou a budou předloženy kolegům, aniž by v nich zůstalo místo pro záhady či pro věci, které lze vnímat pouze šestým smyslem čarodějnice.

Jenže jsem si vyžádala – i když nevědomky – alchymistický rukopis, který jsem potřebovala pro svůj výzkum a který vládnul nadpřirozenou mocí, kterou nebylo možné přehlížet. Z chuti otevřít svazek a dozvědět se víc mě svrběly prsty. Ale ještě silnější pud mi velel, abych se držela zpátky: Měla má zvědavost vědecký základ, související s mým výzkumem? A nebo se týkala mých rodinných vazeb k čarodějnictví?

Nabrala jsem do plic známý pach knihovny, zavřela jsem oči a doufala jsem, že se mi rozjasní. Bodleyova knihovna mi vždycky byla útočištěm, místem nijak nespojeným s Bishopovými. Přitáhla jsem si třesoucí se ruce k loktům, v rostoucím šeru jsem zírala na Ashmoleův svazek č. 782 a přemýšlela jsem, co dělat.

Kdyby byla na mém místě máma, vycítila by odpověď instinktivně. Mnozí příslušníci Bishopovy rodiny byli nadaní čarodějové a čarodějnice, ale moje máma, Rebecca, byla zcela výjimečná. To říkali všichni. Její nadpřirozené schopnosti se projevily velmi brzo, a v době, když začala chodit do školy, dokázala pudovým chápáním zaříkadel, překvapivou předvídavostí a tajuplnou schopností nahlížet pod slupku lidí i dějů překonat nejzasloužilejší z čarodějnic v místním covenu. Matčina mladší sestra, teta Sarah, byla také schopnou čarodějnicí, ale její nadání bylo tradičnější: zkušeně míchala lektvary a dokonale ovládala čarodějnické řemeslo sestávající z kouzel a čárů.

Kolegové historici o mé rodině samozřejmě nic netušili, ale v Madisonu, zapadlém městě v severní části státu New York, kde jsem od sedmi let žila se Sarah, o Bishopových věděli všichni. Moji předci se tam přestěhovali z Massachusetts po válce o nezávislost. V té době už od chvíle, kdy byla v Salemu popravená Bridget Bishopová, uběhlo přes sto let. Přesto je šeptanda a klepy provázely i do nového domova. Když Bishopovi přetrhali staré vazby a přesídlili do Madisonu, pracovali ze všech sil, aby ukázali místním, jak je užitečné mít v sousedství čaroděje a čarodějnice, kteří dokážou uzdravit nemocné a předpovědět počasí. Časem zapustila rodina v obci kořeny dostatečně hluboko na to, aby ustála nevyhnutelné výpady založené na předsudcích a lidském strachu.

Ale mámina touha poznávat svět ji zavedla mimo bezpečí Madisonu. Nejdřív šla na Harvard, kde potkala mladého čaroděje jménem Stephen Proctor. Také on pocházel ze starého čarodějnického rodu a toužil okusit život mimo dosah minulosti a vlivu své novoanglické rodiny. Rebecca Bishopová a Stephen Proctor tvořili okouzlující pár, máma byla po americku otevřená, kdežto táta dával přednost formálnějším, staromódnějším způsobům. Stali se antropology, ponořili se do cizokrajných kultur a věrouk a kromě hluboké vzájemné oddanosti spolu sdíleli také svou intelektuální vášeň. Poté, co si zajistili místa na oblastních fakultách – matka na své alma mater, otec na Wellesley, vyráželi na služební cesty do zahraničí a zabydleli se v novém domově v Cambridgi.

Z dětství si toho moc nepamatuju, ale všechny vzpomínky jsou velmi živé a překvapivě zřetelné. A ve všech se objevují mí rodiče: otcova hrubá, manšestrová záplata na loktech, matčin konvalinkový parfém, zvonění vinných skleniček o pátečních večerech, kdy mě oba uložili do postele a večeřeli spolu při světle svíček. Máma mi vyprávěla pohádky na dobrou noc a tátův hnědý kufřík zarachotil pokaždé, když ho odhodil na zem ke vchodovým dveřím. Tyhle vzpomínky budou znít většině lidí povědomě.

Ale ostatní upomínky na rodiče povědomě působit nebudou. Nikdy jsem neviděla, že by matka prala, ale moje oblečení bylo vždycky čisté a pečlivě složené. Když jsem doma zapomněla od rodičů podepsané potvrzení, že smím na školní výlet do zoo, objevila jsem ho v lavici zrovna ve chvíli, když ho učitelka začala vybírat. A bez ohledu na to, v jakém stavu byla otcova pracovna, když jsem mu šla dát pusu na dobrou noc (obvykle to tam vypadalo jako po výbuchu), druhý den ráno byla vždycky vzorně uklizená. Ve školce jsem se ptala mámy mé kamarádky Amandy, proč se namáhá s mytím nádobí v mýdlové vodě, když stačí naskládat talíře a hrnky do dřezu, lusknout prsty a zašeptat pár slov. Paní Schmidtová se nad mou podivnou představou o domácích pracích zasmála, ale v očích jsem jí viděla zmatek.

Toho večera mi rodiče řekli, že si musíme dávat pozor na to, jak a s kým mluvíme o magii. Lidé nás početně převažují a naše moc je děsí, vysvětlila mi máma, a strach je nejmocnější silou na zemi. Tehdy jsem se nepřiznala k tomu, že i mě kouzla – zejména ta matčina – nahánějí hrůzu.

Přes den máma vypadala jako jakákoli jiná cambridgeská matka: malinko neupravená, trochu chaotická a věčně pod tlakem nároků, které na ni kladla domácnost a práce. Blonďaté vlasy měla módně rozčepýřené, ačkoliv šaty, které nosila, zůstaly věrné roku 1977 – dlouhé rozvlněné sukně, kalhoty a košile zbytečně velkých velikostí a pánské vesty a saka à la Annie Hallová, které nacházela v second handech po celém Bostonu. Kdybyste ji minuli na ulici nebo stáli za ní ve frontě v supermarketu, nebylo by vám na ní nic divného.

Jenže v soukromí domova, za zataženými závěsy a zamčenými dveřmi, se máma stávala někým jiným. Pohybovala se zkušeně a sebejistě, nikoli horečnatě a uspěchaně. Občas se dokonce zdálo, že se vznáší. Chodila po domě, zpívala si, sbírala plyšáky a knihy a její tvář pomalu dostávala nadpřirozený, nádherný výraz. Když se rozzářila magickou mocí, nemohli jste od ní odtrhnout oči.

„Mamka má v sobě prskavku,“ vysvětloval to táta se širokým, chápavým úsměvem. Ale jak jsem zjistila, prskavky nebyly jen zářivé a vzrušující. Byly také nepředvídatelné a mohly vás polekat a vystrašit.

Jednou večer táta přednášel na univerzitě a máma se rozhodla vycídit stříbro. Učarovala jí miska s vodou, kterou postavila na jídelní stůl. Upřeně zírala na povrch vody, až ho obestřela mlha, jejíž spirály vytvářely drobné strašidelné obrysy. Když začaly růst a zaplňovat místnost prapodivnými bytostmi, zajíkala jsem se nadšením. Jenže přeludy brzy lezly po závěsech a visely ze stropu. Křičela jsem o pomoc, ale mámina pozornost byla stále upřená na vodní hladinu. Její soustředění povolilo teprve tehdy, když se ke mně přikradlo cosi napůl lidského a napůl zvířecího a štíplo mě to do ruky. To ji vytrhlo ze snění a následně vybuchla v kaskádě zuřivého červeného světla, které zahnalo přízraky a nechalo po sobě odér spáleného peří. Táta si toho podivného zápachu všiml, jakmile přišel domů, a bylo vidět, že ho to vyděsilo. Našel nás schoulené v jedné posteli. Jakmile ho máma uviděla, provinile se rozplakala. Od té doby jsem si v jídelně nikdy nepřipadala docela v bezpečí.

Jakýkoli pocit jistoty se vytratil, když mi bylo sedm, poté, co se máma s tátou vypravili do Afriky, odkud už se živí nevrátili.

Trhla jsem sebou a znovu jsem se zaměřila na dilema, před kterým jsem stála. Rukopis ležel na stole v kalužince světla z lampy. Jeho kouzelná moc tahala za jakýsi temný řetěz v mém nitru. Opět jsem se dotkla kožené vazby. Tentokrát mi brnění připadalo důvěrně známé. Neurčitě jsem si vzpomínala, že jsem něco podobného zažila už kdysi, když jsem se probírala otcovými písemnostmi na psacím stole v jeho pracovně.

Rozhodně jsem se odvrátila od svazku vázaného v kůži a začala jsem se věnovat něčemu rozumnějšímu: pátrání po seznamu alchymistických textů, který jsem si nachystala, než jsem odjela z New Haven. Byl na stole, skrytý mezi volnými listy papíru, žádankami z knihovny, účtenkami, tužkami, propiskami a mapami, pečlivě utříděný podle sbírky a potom podle čísla, které knihovník přidělil každému textu převzatému Bodleyovou knihovnou. Od chvíle, kdy jsem před několika týdny přijela do Oxfordu, jsem seznam metodicky procházela položku za položkou. Okopírovaný katalogový popis Ashmoleova svazku č. 782 zněl následovně: „Anthropologia,aneb pojednání obsahující krátký popis člověka ve dvou částech: anatomické a psychologické.“ Podobně jako u většiny děl, která jsem studovala, ani u této knihy nebylo možné odhadnout její obsah podle názvu.

Prsty by mě možná o knize uměly informovat, aniž bych ji musela otvírat. Teta Sarah vždycky využívala doteků, aby se dozvěděla, co je v dopise, ještě než roztrhla obálku, pro případ, že by byla uvnitř složenka, kterou nechtěla platit. Díky tomu mohla předstírat nevědomost, když se ukázalo, že dluží za elektriku.

Pozlacené číslice na hřbetu knihy na mě pomrkávaly.

Posadila jsem se a zvažovala, jaké mám možnosti.

Přehlížet magickou moc, otevřít rukopis a pokusit se ho přečíst jako obyčejný vědec?

Odstrčit očarovaný svazek stranou a odejít?

Kdyby Sarah věděla o mé nesnázi, potěšeně by se rozesmála. Vždycky tvrdila, že moje snaha držet si kouzla od těla je marná. Ale já se o to pokoušela celou dobu od pohřbu rodičů. Čarodějnice, které byly mezi hosty, na mně hledaly známky toho, že mi v žilách koluje krev Bishopů a Proctorů, a neustále mě povzbuzovaly poplácáváním a předvídaly, že je jen otázkou času, kdy zaujmu v místním covenu matčino místo. Někteří šeptem spekulovali nad tím, zda rodiče udělali dobře, když se rozhodli vzít.

„Příliš mnoho moci,“ mumlali, když si mysleli, že je neposlouchám. „Bylo jasné, že vzbudí pozornost – i kdyby nestudovali stará rituální náboženství.“

To stačilo k tomu, abych vinu za smrt rodičů připsala jejich nadpřirozené moci a sama se pokusila hledat jiný způsob života. Ke všemu, co mělo co do činění s magií, jsem se otočila zády, ponořila jsem se do pubertálních záležitostí – koně, kluci a zamilované romány – a snažila jsem se splynout s obyčejnými obyvateli města. V dospívání jsem měla sklony k depresi a úzkostem. Vlídný pan doktor ujišťoval mou tetu, že je to naprosto normální.

Sarah mu neřekla nic o hlasech, ani o mém zvyku zvednout telefon minutu předtím, než zazvoní, ani o tom, že když je úplněk, musí začarovat dveře a okna, abych se ve spánku nezatoulala do lesa. A nezmínila se ani o tom, že když se rozzlobím, židle se poskládají na sebe a vytvoří vratkou pyramidu, která se zhroutí na zem, jakmile se mi nálada zase zlepší.

Když mi bylo třináct, teta usoudila, že je načase, abych svou moc nějak využila a začala se učit základní čáry a kouzla. Zapalování svíček pomocí několika šeptem pronesených slov nebo zakrytí pupínků pomocí lety osvědčeného lektvaru – to byly první obvyklé kroky dospívající čarodějnice. Ale já nebyla schopná zvládnout ani nejjednodušší zaříkadla, spálila jsem každý lektvar, který mě teta učila vařit, a paličatě jsem se odmítala podvolit jejím zkouškám, které by ukázaly, jestli jsem po matce podědila záhadně přesný vnitřní zrak.

Časem se mé hormony zklidnily, hlasy zeslábly, plameny zkrotly a ani k jiným nečekaným výbuchům nedocházelo tak často, ale já byla pořád stejně neochotná učit se rodovému řemeslu. Tetě dělalo starosti, že žije pod jednou střechou s nevyučenou čarodějnicí, a proto mě poslala na vysokou školu v Maine s jistou úlevou. Nebýt kouzelné moci, byly by to běžné pubertální problémy.

Z Madisonu jsem se dostala díky svému intelektu. Vždycky jsem byla napřed, mluvila jsem a četla dřív než ostatní děti. Brzy bylo všeobecně uznáno, že mé školní výsledky – podpořené mou úžasnou fotografickou pamětí, díky níž jsem si pamatovala celé učebnice a testy pokaždé vyplňovala bez chybičky – jsou něčím, v čem rodinné čarodějnické dědictví nehraje roli. Přeskočila jsem poslední ročníky střední školy a v šestnácti jsem začala studovat vysokou.

Tam jsem se nejprve pokoušela uplatnit na katedře divadelních věd, protože mou fantazii přitahovala velkolepá podívaná a kostýmy – okouzlovalo mě, že dramatikova slova dokážou dokonale zpřítomnit různá místa i dobu. Má první vystoupení profesoři vychvalovali coby výjimečný příklad toho, jak může zdařilé hraní udělat z tuctové studentky někoho úplně jiného. První známky naznačující, že tyhle přeměny možná nebudou výsledkem hereckého talentu, se objevily, když jsem hrála Ofélii v Hamletovi. Jakmile mě obsadili, začaly mi nepřirozeně rychle růst vlasy a nakonec mi sahaly až k pasu, ačkoliv původně byly sotva po ramena. Celé hodiny jsem proseděla u jezera na školním pozemku, rozpuštěné vlasy všude kolem sebe, neodolatelně přitahována k třpytné hladině. Chlapec, který hrál Hamleta, té iluzi podlehl a prožili jsme spolu vášnivý, i když nebezpečně výbušný románek. Pomalu jsem propadala Oféliinu šílenství a zbytek herců jsem stahovala s sebou.

Výsledkem býval strhující výkon, ale každá nová role přinášela nové potíže. Když jsem v druhém ročníku dostala roli Annabelly v Škoda, že byla děvka Johna Forda, situace už byla neudržitelná. Stejně jako má postava i já jsem přivábila řadu oddaných nápadníků – z nichž ne všichni byli lidského původu –, kteří mě pronásledovali po školním areálu. Když spadla opona a oni mě přesto odmítali nechat na pokoji, bylo jasné, že uvolněnou sílu, ať už to bylo cokoliv, nelze ovládat. Nevěděla jsem, jak se do mého herectví vplížila magie a ani jsem to vědět nechtěla. Vlasy jsem si ostříhala nakrátko. Přestala jsem nosit vlající sukně a vrstvit na sebe svršky a místo toho jsem začala dávat přednost černým rolákům, kalhotám barvy khaki a mokasínům, jaké měli v oblibě ctižádostiví studenti plánující studium práv. Přebytečnou energii jsem si vybíjela ve sportu.

Když jsem opustila katedru divadelních věd, vyzkoušela jsem několik jiných specializací, přičemž jsem hledala obor, který je natolik racionální, že v něm pro žádné čáry a kouzla nezbývá místo. Na matematiku jsem nebyla dost přesná a trpělivá a moje snahy o studium biologie dopadly katastrofálně – testy jsem nenapsala a laboratorní pokusy nikdy nedokončila.

Na konci druhého ročníku kvestor vyžadoval, abych si vybrala specializaci, jinak budu muset na vysoké strávit o rok víc. Letní studijní program v Anglii mi poskytl příležitost dostat se od všech věcí spojených s Bishopovými ještě dále. Oxford a tichou zář jeho ranních ulic jsem si zamilovala. V přednáškách z historie jsem se dozvídala o smělých činech králů a královen a jediné hlasy, které se mi ozývaly v hlavě, pocházely z knih, napsaných v šestnáctém a sedmnáctém století, což bylo možné přičíst pouze skvělým literárním kvalitám těchto děl. A nejlepší ze všeho bylo, že mě v tomhle univerzitním městě nikdo neznal, a jestli tam toho léta byly nějaké čarodějnice, držely si ode mě odstup. Vrátila jsem se domů, zapsala jsem se na katedru dějin, všechny požadované kurzy jsem absolvovala v rekordním čase, a než mi bylo dvacet, skončila jsem studium s červeným diplomem.

Když jsem se rozhodla, že si udělám doktorát, z nabízených programů jsem si zvolila právě Oxford. Specializovala jsem se na dějiny vědy a můj výzkum byl zaměřen na období, kdy magii nahradila věda – na věk, kdy astrologii a hony na čarodějnice vystřídal Newton a univerzálně platné fyzikální zákony. Pátrání po racionálním, nikoli nadpřirozeném uspořádání věcí odráželo mé vlastní úsilí nezadat si s tím, co zůstává skryto. Hranice, které jsem si narýsovala mezi tím, co se mi odehrávalo v hlavě, a tím, co mi kolovalo v žilách, nabraly ostřejší kontury.

Když teta Sarah slyšela, že jsem se rozhodla studovat chemii sedmnáctého století, pohrdlivě si odfrkla. Tetiny jasně ryšavé vlasy byly vnějším projevem její výbušné povahy a ostrého jazyka. Byla to čarodějnice, která jasně říká, co si myslí, nenechá si nic líbit, a když vstoupí do pokoje, okamžitě celou místnost opanuje. Když ve městě propukla menší či větší krize, Sarah byla coby opěrný sloup madisonské obce často povolána, aby ji pomohla vyřešit. Když jsem teď nebyla vystavená každodenní dávce jejích přesných postřehů a hořekování nad lidskou slabostí a rozporuplností, vycházely jsme spolu mnohem lépe.

Ačkoliv nás dělily stovky kilometrů, Sarah si myslela, že moje nejnovější pokusy vyhnout se kouzlům a čarám jsou směšné – a taky mi to řekla. „My tomu říkali alchymie,“ pravila. „A v té je magie víc než dost.“

„To teda ne,“ bránila jsem se horlivě. Smyslem mé práce bylo ukázat, jak je tahle oblast vědecká. „Z alchymie se dozvídáme o vývoji experimentování, ne o hledání kouzelného elixíru, který dokáže proměnit olovo ve zlato a lidem zajistí nesmrtelnost.“

„Když to říkáš,“ pravila Sarah pochybovačně. „Ale je to dost zvláštní, že sis vybrala zrovna tenhle obor, když chceš zapadnout mezi normální lidi.“

Jakmile jsem získala diplom, usilovně jsem bojovala o pozici na fakultě v Yale, jediném místě, které bylo angličtější než Anglie sama. Kolegové mě varovali, že tam budu mít jen malou šanci na definitivu. Zvládla jsem napsat dvě knihy, vyhrála jsem hrstku cen a dostala jsem několik grantů na vědeckou práci. Potom mi dali definitivu a já dokázala, že se kolegové mýlili.

Ještě důležitější bylo, že jsem teď žila vlastní život. Nikdo z katedry, dokonce ani odborníci na počátky kolonizace Ameriky nespojovali moje příjmení s první salemskou ženou, která byla v roce 1692 popravená jako čarodějnice. Abych si tuhle těžce nabytou samostatnost uchránila, i nadále jsem ze svého života vytěsňovala jakoukoli stopu magie nebo čarodějnického řemesla. Samozřejmě tu byly výjimky, jako jednou, kdy jsem použila jedno z tetiných zaklínadel, když mi přetékala pračka a hrozilo, že vyplaví můj malý byt na Wooster Square. Nikdo není dokonalý.

Uvědomovala jsem si, že nyní opět přestoupím svoje pravidla. Zadržela jsem dech, popadla jsem rukopis oběma rukama a položila ho do jedné z klínových kolíbek, které knihovna poskytovala na ochranu vzácných knih. Už jsem se rozhodla: budu se chovat jako seriózní vědec a nakládat s Ashmoleovým svazkem č. 782 jako s běžným rukopisem. Nebudu si všímat ani pálení v prstech, ani zvláštního pachu knihy a jednoduše popíšu její obsah. Potom se rozhodnu – s profesionálním odstupem –, jestli stojí za bližší prozkoumání. Přesto se mi při uvolňování malých mosazných spon chvěly prsty.

Rukopis vydal tiché povzdechnutí.

Rychle jsem se ohlédla přes rameno, abych se ujistila, že jsem pořád v místnosti sama. Jediný další zvuk, který se tu ozýval, byl hlasitý tikot nástěnných hodin.

Usoudila jsem, že bude lepší, když si nezapíšu „kniha si povzdechla“, zapnula jsem notebook a otevřela si novou složku. Tenhle důvěrně známý úkol – úkol, který jsem už provedla mnohosetkrát, ne-li mnohotisíckrát předtím – mě uklidňoval stejně jako pečlivé odškrtávání položek na seznamu. Zapsala jsem si jméno rukopisu a jeho číslo a zkopírovala jsem hlavičku z katalogového popisu. Prohlédla jsem si velikost knihy a její vazbu a obojí jsem podrobně popsala.

Zbývalo udělat jediné: otevřít rukopis.

Přestože spony byly uvolněné, desky šly zvednout jen ztuha, jako by byly přilepené ke stránkám. Polohlasem jsem zaklela, na chvíli jsem položila dlaň na kůži a doufala jsem, že Ashmoleův svazek č. 782 pouze potřebuje čas, aby si na mě zvykl. Položit ruku na desky knihy ještě neznamenalo kouzlit. V dlani mě zabrnělo, podobně jako mnou projelo zajiskření, kdykoliv se na mě podívala čarodějnice, a rukopis přestal vyzařovat napětí. Potom jsem jeho desky otevřela bez potíží.

První stránka byla z hrubého nepopsaného papíru. Druhý list tvořil pergamen s nápisem „Anthropologia, aneb pojednání obsahující krátký popis člověka“, pořízeným Ashmoleovým rukopisem. Pečlivé, kulaté kudrlinky písma mi byly skoro stejně povědomé jako můj vlastní rukopis. Druhou část titulu – „ve dvou částech: anatomické a psychologické“– později připsal tužkou někdo jiný. I tohle písmo mi bylo povědomé, ale nevěděla jsem odkud. Kdybych se ho dotkla, třeba by se mi dostalo nápovědy, ale bylo by to proti pravidlům knihovny a beztak bych takto získanou informaci nemohla zadokumentovat. Místo toho jsem si do složky poznamenala použití inkoustu a obyčejné tužky, dva rozdílné rukopisy a možná data, kdy byly nápisy pořízeny.

Když jsem otočila první stránku, zdálo se mi, že je pergamenový list výjimečně těžký a že podivný pach rukopisu vychází právě z něj. Nebyla to jen staroba. Bylo to něco víc – kombinace zatuchliny a pižma, kterou nebylo možné pojmenovat. A okamžitě jsem si všimla, že z vazby někdo odřízl tři listy.

Konečně něco, co se dalo snadno popsat. Prsty mi tancovaly po klávesnici: „Přinejmenším tři archy byly odstraněny, buď ostřím nože nebo žiletkou.“Prohlédla jsem si vnitřek hřbetu knihy, ale nepoznala jsem, jestli chyběly nějaké další stránky. Čím víc jsem pergamen přiblížila k nosu, tím víc mě rozptylovala jeho moc a zvláštní aroma.

Obrátila jsem pozornost k ilustraci na stránce následující po třech vytržených listech. Byl to obrázek malého dítěte vznášejícího se v nádobě z čirého skla. Holčička držela v jedné ruce stříbrnou a v druhé zlatou růži. Na nohou měla drobná křidélka a její dlouhé černé vlasy byly poseté kapičkami červené tekutiny. Pod ilustrací byl popisek napsaný hustým černým inkoustem, v němž stálo, že se jedná o znázornění dítěte mudrců – alegorického ztvárnění zásadního kroku při výrobě kamene mudrců, chemické substance, která svému vlastníkovi slibovala zdraví, majetek a moudrost.

Barvy byly zářivé a pozoruhodně dobře zachované. Téhle působnosti umělci kdysi dosahovali tak, že do barev přidávali rozdrcené drahé kameny. Obrázek navíc vytvořil někdo se skutečným uměleckým nadáním. Musela jsem si sedět na rukou, abych se nepokusila ilustrace tu a tam dotknout a dozvědět se víc.

Ilustrátor byl sice zjevně talentovaný, ale řadu detailů popletl. Skleněná nádoba měla ukazovat vzhůru, ne naopak. Dítě mělo být napůl černé, napůl bílé, aby bylo vidět, že je to hermafrodit. Mělo mít mužské genitálie a ženská ňadra – nebo přinejmenším dvě hlavy.

Alchymická obraznost byla alegorická a proslulá svou záludností. Proto jsem ji studovala a pátrala jsem v ní po vzorcích, které by odhalily systematický, logický přístup k chemické přeměně z doby před periodickou tabulkou prvků. Obraz luny například téměř vždy znamenal stříbro a obraz slunce odkazoval na zlato. Když se tyto dva prvky chemicky sloučily, proces byl vyjádřen výjevem ze svatby. Obrázky časem nahradila slova. A tato slova se posléze stala gramatikou chemie.

Ale tenhle rukopis mou víru v logiku alchymistů vystavil zkoušce. Na každé ilustraci se našla alespoň jedna chyba a scházel tu jakýkoli doprovodný text, který by to všechno nějak vysvětloval.

Hledala jsem něco – cokoliv, co by odpovídalo mým znalostem alchymie. V slábnoucím světle se na jedné ze stránek objevily nezřetelné stopy písma. Natočila jsem stolní lampičku, aby na knihu vrhla jasnější světlo.

Na stránce nic nebylo.

Pomalu jsem ji otočila, jako by to byl křehký list.

Na jejím povrchu se třpytila a pohybovala slova – stovky slov, která byla neviditelná, nedíval-li se na ně čtenář z určitého pohledu a pod určitým úhlem světla.

Potlačila jsem překvapený výkřik.

Ashmole č. 782 byl palimpsest – rukopis skrytý pod jiným rukopisem. V dobách, kdy byl pergamen vzácností, písaři opatrně omývali inkoust starých knih a uprázdněné stránky pokrývali novým textem. Často se stávalo, že se pod ním původní písmo časem zase objevilo jako nějaký textový duch, a bylo ho možné rozluštit s pomocí ultrafialového záření, které pronikalo inkoustovými skvrnami a vybledlý rukopis znovu oživovalo.

Ale na odhalení těchhle stop bylo každé ultrafialové záření krátké. Tohle nebyl obyčejný palimpsest. Písmo nebylo omyté – bylo skryté pomocí nějakého kouzla. Ale proč by si někdo dával práci s očarováním textu v alchymistické příručce? Porozumět nejasnému jazyku a fantaskní obraznosti, používaných autory takových příruček, činilo potíže dokonce i odborníkům.

Odpoutala jsem pozornost od nezřetelných písmen, která se pohybovala příliš rychle na to, abych je stíhala číst, a místo toho jsem se soustředila na sepsání stručného obsahu rukopisu. „Matoucí,“ napsala jsem. „Písmo z patnáctého až sedmnáctého století, ilustrace především z patnáctého století. Zdroje k ilustracím možná staršího data. Směs papíru a pergamenu. Barevný a černý inkoust, barevný inkoust nezvykle kvalitní. Ilustrace výjimečně dobře vyvedené, ale detaily nesprávné nebo opomenuté. Kniha zachycuje výrobu kamene mudrců, alchymického zrodu/stvoření, smrti, vzkříšení a přeměny. Podivná kniha, plná odchylek.“

Prsty se mi zastavily nad klávesnicí.

Když vědci odhalí informaci, která neladí s tím, co už vědí, mají na vybranou ze dvou možností. Buď ji odsunou stranou, aby nevystavila jimi hýčkané teorie pochybnostem, nebo se na ni zaměří s pronikavostí laserového paprsku a pokusí se přijít té záhadě na kloub. Kdyby tahle kniha nebyla začarovaná, možná bych byla v pokušení sáhnout po druhém řešení. Ale protože začarovaná byla, přikláněla jsem se mnohem spíš k první možnosti.

A když si vědci nejsou jistí, zpravidla odloží rozhodnutí na později.

Naťukala jsem do notebooku rozporuplnou poslední řádku: „Je třeba víc času? Možná se k ní vrátit později?“

Zadržela jsem dech a jemně jsem zajistila desky knihy. Rukopis stále rozechvívalo magické proudění, zvlášť silné okolo spon.

Když byl svazek č. 782 zavřený, ulevilo se mi a chvíli jsem na něj zírala. Prsty mě svrběly a nejraději bych se znovu dotkla jeho hnědé kůže. Ale tentokrát jsem odolala, stejně jako jsem odolala pokušení dotknout se popisků a ilustrací, abych se dozvěděla víc, než může legitimně vykázat historik.

Teta Sarah mi vždycky říkala, že magie je dar. Jestli to tak bylo, potom jsem byla kouzelnými nitkami svázaná se všemi čarodějnicemi z rodu Bishopových, které se narodily přede mnou. Za používání téhle zděděné moci a ovládání čar a kouzel, z nichž se skládalo ostražitě střežené čarodějnické umění, se ovšem platilo. Když jsem otevřela svazek č. 782, překročila jsem hranici, která oddělovala magické schopnosti od vědecké práce. Ale jakmile jsem se znovu ocitla na správné straně, byla jsem odhodlanější než kdy dřív, že na ní zůstanu.

Sbalila jsem notebook a poznámky a chopila jsem se komínku rukopisů se svazkem č. 782 opatrně umístěným až úplně vespod. Gillian naštěstí neseděla na svém místě, ačkoliv stůl byl stále pokrytý jejími písemnostmi. Určitě chce pracovat dlouho do večera a zašla si na kávu.

„Hotovo?“ zeptal se Sean, když jsem dorazila k výdejnímu pultu.

„Ne tak docela. Tyhle horní tři bych si ráda rezervovala na pondělí.“

„A čtvrtou ne?“

„Tu už nepotřebuju,“ vyhrkla jsem a posunula jsem rukopis k Seanovi. „Můžeš ji poslat zpátky do skladu.“

Sean položil rukopis na hromádku knih určených k vrácení. Doprovodil mě až ke schodišti, rozloučil se a zmizel za lítacími dveřmi. Slyšela jsem, jak se dal do pohybu automatický posuvný pás, který měl dopravit Ashmoleův svazek do nitra knihovny.

Málem jsem se otočila, abych Seana zastavila, ale nechala jsem to být.

Zvedla jsem ruku a chtěla jsem se opřít do dveří v přízemí, když vtom kolem mě zhoustl vzduch, jako by mě knihovna hodlala zadusit. Vzduch se na zlomek vteřiny zatřpytil, jako se třpytily stránky v rukopisu na Seanově pultě, až jsem se nechtěně zachvěla a na rukou se mi zježily chloupky.

Něco se stalo. Něco magického.

Otočila jsem se čelem k Humfreyově čítárně a cítila, jak se mé nohy chtějí vydat stejným směrem.

To nic, řekla jsem si a rozhodně jsem vyšla z knihovny.

A víš to určitě? šeptl dlouho umlčovaný hlas.

Druhá kapitola

Oxfordské zvony odbily sedmou hodinu. Noc vystřídala stmívání rychleji než před několika měsíci, ale přesto to byl pozvolný přechod. Zaměstnanci knihovny rozsvítili lampy sotva před půlhodinou a ty teď vrhaly do nočního šera malé zlatavé kaluže světla.

Bylo dvacátého prvního září. Čarodějnice po celém světě se večer v den podzimní rovnodennosti sešly ke společné večeři, aby uctily Mabona a přivítaly blížící se temnotu zimy. Ale oxfordské čarodějnice se budou muset obejít beze mě. Příští měsíc jsem měla přednést jeden z hlavních příspěvků na důležité konferenci. Ještě jsem si neutřídila myšlenky a začínala mě přepadat úzkost.

Při pomyšlení, na čem si někde v Oxfordu pochutnávají ostatní čarodějnice, mi zakručelo v žaludku. Byla jsem v knihovně od půl desáté dopoledne a dopřála jsem si pouze krátkou pauzu na oběd.

Sean si vzal den volna a u výdejního pultu byla nová knihovnice. Když jsem žádala o jeden rozpadající se rukopis, dělala potíže a snažila se mě přesvědčit, abych se spokojila s mikrofilmem. Šéf čítárny pan Johnson to zaslechl a vyšel z kanceláře, aby uvedl věci na pravou míru.

„Omlouvám se, paní doktorko,“ prohlásil spěšně a posunul si brýle s tmavými silnými obroučkami na kořen nosu. „Jestli tenhle rukopis potřebujete kvůli rešerším, rádi vám vyhovíme.“ Zmizel v útrobách knihovny, aby nalezl knihu, k níž měli čtenáři omezený přístup, a když ji přinesl, znovu se omlouval za zdržení a za novou zaměstnankyni. Potěšilo mě, že má vědecká pověst zafungovala a zbytek odpoledne jsem si v klidu četla.

Sundala jsem z horních stránek rukopisu dvě kovaná spirálovitá těžítka a knihu opatrně zavřela, spokojená s tím, kolik práce jsem toho dne odvedla. Víkend po pátku, kdy jsem narazila na očarovaný rukopis, jsem raději než alchymii zasvětila běžným úkolům, abych v sobě podpořila zdání normálnosti. Vyplnila jsem formuláře finančních náhrad, zaplatila jsem složenky, napsala doporučující dopisy, a dokonce jsem dokončila knižní recenzi. Práci jsem prokládala domáčtějšími rituály, jako je praní prádla, pití litrů čaje a zkoušení receptů z kuchařských programů BBC.

Ráno jsem vstala časně a přes den jsem se pokoušela soustředit na práci a nemyslet na podivné ilustrace a záhadný palimpsest Ashmoleova svazku č. 782. Prostudovala jsem si krátký seznam, kam jsem během dne připisovala, co potřebuju zjistit. Ze čtyř otázek, které se na něm objevily, byla nejsnáze zodpověditelná ta třetí. Odpověď jsem mohla nalézt v jednom z čísel školního žurnálu Poznámky a náměty pro čtenáře, sběratele a knihovníky, která byla uložena a úhledně svázána na polici jedné z knihoven sahajících až k vysokému stropu. Odsunula jsem židli od stolu a rozhodla jsem se, že si před odchodem tuhle položku odškrtnu ze seznamu.

K horním policím v části Humfreyovy čítárny, které se říkalo Selden End, se bylo možné dostat z galerie nad čtenářskými stoly, k níž se vystupovalo po ošlapaných schodech. Vyšla jsem po točitém schodišti nahoru, k dřevěným regálům s řadami chronologicky seřazených starých knih v plátnem potažených deskách. Nezdálo se, že by se o ně zajímal ještě někdo jiný než já a profesor starověké literatury z Magdalen College. Očima jsem vyhledala svazek a tiše jsem zaklela. Byl na horní polici, malinko výš, než kam jsem dosáhla ze země.

Vtom mě polekalo tlumené zachechtání. Otočila jsem se, abych zjistila, kdo sedí u stolu na opačném konci galerie, ale nikdo tam nebyl. Už zase jsem slyšela hlasy. Oxford byl pořád městem duchů. A všichni, kdo patřili k univerzitě, odešli z knihovny víc než před hodinou, aby nepropásli sklenku sherry, rozdávanou zdarma před večeří ve společenské místnosti pro akademiky. Protože byl wiccanský svátek, odešla v podvečer i Gillian, ale ještě předtím mě naposledy pozvala, ať přijdu na oslavu, a přimhouřenýma očima přejela po hromádce knih, které jsem měla připravené ke studiu.

Rozhlížela jsem se po stoličce, která jako by se z galerie vypařila. Bodleyova knihovna měla podobných věcí tradičně nedostatek, a než bych nějakou stoličku našla a dotáhla ji nahoru, abych se ke svazku dostala, ztratila bych tím dobře čtvrt hodiny. Zaváhala jsem. Ačkoliv jsem v pátek držela v ruce očarovanou knihu, tehdy jsem značnému pokušení využít svých magických schopností odolala. Kromě toho mě tady nikdo neuvidí.

I když jsem si to racionálně zdůvodnila, kůže mě brněla rozechvěním. Pravidla, která jsem si sama stanovila, jsem neporušovala příliš často, a o situacích, které mě vyprovokovaly k tomu, abych se uchýlila k magickým schopnostem, jsem si v duchu vedla záznamy. Teď to bude popáté za tenhle rok, včetně zaříkávadla použitého na rozbitou pračku a kontaktu se svazkem č. 782. Na konec září to nebylo špatné, ale už jsem měla i lepší roky.

Zhluboka jsem se nadechla, zvedla jsem ruku a představila si, že v ní držím požadovaný výtisk.

Devatenácté číslo Poznámek a námětů vyjelo z řady a urazilo deset centimetrů k okraji police, kde se překlopilo, jako by ho stahovala dolů neviditelná ruka, a měkce mi dopadlo do otevřené dlaně. Hned nato se otevřelo na stránce, kterou jsem potřebovala.

Trvalo to pouhé tři vteřiny. Znovu jsem vydechla, abych se aspoň částečně zbavila provinilého pocitu. Náhle jsem mezi lopatkami ucítila dvojí mrazivé bodnutí.

Někdo mě viděl a nebyl to žádný tuctový pozorovatel.

Když si jedna čarodějnice prohlíží druhou, dotyčná vnímá dotyk jejích očí jako mravenčení. Ale čarodějnice nejsou jediná stvoření, s nimiž lidé sdílí svět. Jsou tu také démoni – tvůrčí, umělecké bytosti, které balancují na pomezí šílenství a geniality. „Rockové hvězdy a sérioví vrazi“ – tak tyhle zvláštní, nepochopitelné osoby popisovala moje teta. A pak tu jsou upíři, prastaří a krásní, kteří sají krev a dočista vás okouzlí, pokud vás ovšem dřív nezabijí.

Když se na mě podívá démon, pocítím jemný, zneklidňující dotek, jako když se setkají rty při polibku.

Ale upřený pohled upíra působí studeně, cíleně a nebezpečně.

V duchu jsem si procházela čtenáře v Humfreyově čítárně. Jeden upír tu byl, buclatý mnich zahleděný do středověkých misálů a modlitebních knih jako milenec do své vyvolené. Ale jinak se upíři v místnostech se vzácnými knihami vyskytují málokdy. Tu a tam některý z nich propadne ješitnosti a stesku a přijde si zavzpomínat, ale běžné to není.

Čarodějnice a démoni chodí do knihoven mnohem častěji. Dnes tu byla Gillian Chamberlainová a studovala pod lupou papyrové svitky. A v hudebním oddělení bezpochyby seděli dva démoni. Když jsem šla na čaj do kavárny Blackwellova knihkupectví, zmateně ke mně zvedli oči. Jeden z nich mi řekl, abych mu přinesla latté, což ukazovalo, do jaké míry byl ponořen do problému, který ho v té chvíli pohlcoval, ať už jím bylo cokoliv.

Ale teď mě pozoroval upír.

Pár upírů jsem už potkala, protože jsem pracovala v oboru, který s sebou nesl kontakt s vědci, a v laboratořích po celém světě se to upíry jen hemžilo. Věda si vyžaduje dlouhé studium a trpělivost. A vědci obvykle bádají o samotě, takže je kromě nejbližších spolupracovníků zřídkakdy pozná někdo jiný. Tahle skutečnost výrazně ulehčovala život, který netrval desítky, ale stovky let.

V současnosti upíři tíhli k částicovým urychlovačům, k projektům zkoumajícím genetické informace a k molekulární biologii. Kdysi se utíkali k alchymii, anatomii a elektřině. Upír byl všude tam, kde to bouchalo, tekla krev nebo šlo o to, odhalit tajemství vesmíru.

Sevřela jsem bezpracně získaný výtisk Poznámek a námětů a otočila jsem se, abych zjistila, kdo byl svědkem mého prohřešku. Stál ve stínu na opačném konci místnosti před regály s knihami o paleografii a opíral se o jeden ze vznosných sloupů, které podpíraly galerii. V ruce měl Průvodce písmem používaným v anglických rukopisech do roku 1500 od Janet Robertsové.

Tohohle upíra jsem nikdy předtím neviděla – ale vsadila bych se, že k rozluštění starého stylu písma žádné rady nepotřeboval.

Každý, kdo čte laciné bestsellery nebo se dívá na televizi, ví, že upíři jsou úchvatní, ale nic vás nepřipraví na chvíli, kdy nějakého skutečně spatříte. Mají tak dokonale tvarované kosti, že vypadají, jako by je vytesal zkušený sochař. Potom se pohnou nebo promluví a vám se zatají dech. Všechny pohyby jsou ladné, všechna slova melodická. A jejich oči vás uhranou – právě jimi upíři vábí svou kořist. Jediný dlouhý pohled, pár tichých slov, dotek: jakmile jste lapeni v upíří pasti, nemáte šanci.

Když jsem se sama dívala na upíra, pochopila jsem se sklíčeností, že moje znalosti na dané téma jsou bohužel povětšinou teoretické. Nezdálo se, že by mi teď, tváří v tvář upírovi v Bodleyově knihovně, k něčemu byly.

Jediný upír, s nímž jsem se znala trochu víc, pracoval na urychlovači jaderných částic ve Švýcarsku. Jeremy byl útlý a pohledný, měl blond vlasy, modré oči a nakažlivý smích. Spal s většinou žen v ženevském kantonu a teď dobýval Lausanne. Raději jsem nechtěla vědět, co dělal, když je svedl, a jeho neustálá pozvání na skleničku jsem odmítala. Vždycky jsem měla za to, že Jeremy představuje perfektní exemplář svého druhu. Ale ve srovnání s upírem, kterého jsem měla před sebou teď, mi připadal kostnatý, neohrabaný a velice, převelice mladý.

Tenhle upír byl vysoký – musel měřit alespoň metr devadesát, to bylo vidět i při pohledu seshora z galerie. A rozhodně nebyl útlý. Měl široká ramena a úzké boky, které přecházely ve štíhlé, svalnaté nohy. Jeho pozoruhodně dlouhé a hbité ruce prozrazovaly ladnost pohybu a nutily pozorovatele, aby se k nim vracel pohledem a snažil se přijít na to, jak mohou patřit tak mohutnému muži.

Zatímco jsem si ho prohlížela, upřeně na mě zíral. Oči měl na tu dálku černé jako noc, dívaly se zpod stejně černočerných obočí, z nichž jedno zvedl v tázavém oblouku. Obličej měl vskutku neobyčejně hezký – výrazné rysy s vysokým lícními kostmi protaženými až ke klenbě obočí, které chránilo a stínilo jeho oči. Jedním z mála míst jeho tváře, které působilo jemnějším dojmem, byla široká ústa, která udivovala stejně jako jeho dlouhé paže.

Tahle fyzická dokonalost však nezneklidňovala tolik, jako divoká kombinace síly, mrštnosti a pronikavé inteligence, která z něj vyzařovala přes celou místnost. V černých kalhotách, světle šedém svetru a s hustými prameny tmavých vlasů sčesaných z čela vypadal jako panter, který může co chvíli zaútočit, ale nijak s tím nespěchá.

Usmál se. Byl to lehký, zdvořilý úsměv, který neodhaloval zuby. Přesto jsem si byla moc dobře vědoma jejich přítomnosti, dvou řad dokonale rovných, ostrých zubů skrytých za bledými rty.

Sotva jsem na ně pomyslela, zaplavila mě vlna adrenalinu, až mě zabrnělo v prstech. Náhle jsem myslela na jediné: musím odtud zmizet, a to hned.

Ke schodům jako by to bylo mnohem dál než ty čtyři kroky, které mi k nim zbývaly. Pádila jsem dolů, ale na posledním schodě jsem zakopla a vletěla jsem přímo do upírovy rozevřené náruče.

Samozřejmě byl u paty schodiště dřív než já.

Prsty měl studené a jeho objetí bylo ocelově pevné, tvrdší než stisk někoho z masa a krve. Šířil kolem sebe vůni hřebíčku, skořice a čehosi, co mi připomínalo vonné tyčinky. Postavil mě na nohy, zvedl ze země Poznámky a náměty a s malou úklonou mi je podal. „Paní doktorka Bishopová, nemýlím-li se?“

Přikývla jsem, ale třásla jsem se přitom od hlavy k patě.

Dlouhými, bledými prsty pravé ruky sáhl do kapsy a vytáhl modrobílou navštívenku. Podal mi ji. „Matthew Clairmont.“

Sevřela jsem okraj vizitky a dávala jsem pozor, abych se přitom nedotkla jeho prstů. Vedle Clairmontova jména se vyjímal důvěrně známý symbol Oxfordské univerzity – tři korunky a otevřená kniha – a za ním se táhla řádka iniciál, které svědčily o tom, že dotyčný je členem Královské společnosti.

To bylo u někoho, kdo vypadal na pětatřicet nebo maximálně na čtyřicet, docela slušné, ačkoliv jsem tušila, že ve skutečnosti bude přinejmenším desetkrát starší.

Nebylo žádným překvapením, že byl profesorem biochemie a působil na oxfordských neurovědách při nemocnici Johna Radcliffa. Krev a anatomie – obojí měli upíři v oblibě. Na vizitce stála kromě telefonu do kanceláře a e-mailové adresy další tři čísla do různých laboratoří. Sice jsem ho viděla prvně, ale nedostupný rozhodně nebyl.

„Profesor Clairmont,“ vypískla jsem, než se mi stáhlo hrdlo, a potlačila jsem chuť rozběhnout se k východu.

„Ještě jsme se nepotkali,“ pokračoval se zvláštním přízvukem. Zněl jako jiní absolventi Oxfordu či Cambridge, ale hlas mu změkčoval zvláštní tón, který jsem nedokázala nikam přiřadit. Jeho oči, které ze mě ani na okamžik nespustil, ve skutečnosti vůbec nebyly tmavé, jak se mi předtím zdálo, ale dominovaly jim rozšířené zorničky lemované šedozelenými proužky duhovek. Tvrdošíjně mě přitahovaly a já od nich nedokázala odvrátit pohled.

Upír znovu pohnul rty. „Jsem velkým ctitelem vaší práce.“

Vykulila jsem oči. Že by se profesor biochemie zajímal o alchymii sedmnáctého století nebylo sice nemožné, ale zdálo se to vysoce nepravděpodobné. Pohrávala jsem si s límečkem své bílé košile a rozhlédla jsem se po místnosti. Byli jsme tam sami. U starého lístkového katalogu z dubového dřeva ani u nedalekých počítačů nebyla ani noha. A ať už měl u výdejního pultu službu kdokoliv, byl příliš daleko, než aby mi mohl přispěchat na pomoc.

„Váš článek o symbolice barev v alchymických přeměnách byl nesmírně poutavý a vaše práce věnovaná přístupu Roberta Boyla k problému expanze a kontrakce byla velmi přesvědčivá,“ pokračoval Clairmont hladce, jako by byl zvyklý udržovat konverzaci vlastními silami. „Vaši poslední knihu o alchymickém učednictví a vzdělávání jsem ještě nedokončil, ale moc se mi líbí.“

„Děkuju,“ zašeptala jsem. Upír přesunul pohled k mému hrdlu.

Přestala jsem tahat za knoflíky u krku.

Jeho nepřirozené oči se znovu setkaly s mými. „Máte báječnou schopnost zprostředkovat čtenářům minulost.“ Vzala jsem to jako kompliment, protože upír by poznal, kdybych psala nesmysly. Clairmont se na okamžik zarazil. „Mohl bych vás pozvat na večeři?“

Zůstala jsem stát s pusou dokořán. Na večeři? Tady v knihovně před ním uniknout nejde, ale není důvod, proč bych s ním měla trávit čas v restauraci – zvlášť když bych vzhledem k jeho jídelním návykům musela jíst sama.

„Už něco mám,“ vyhrkla jsem, aniž bych byla schopná přijít s věrohodným vysvětlením, na co že se to chystám. Matthew Clairmont musel vědět, že jsem čarodějnice, a bylo zjevné, že Mabon neslavím.

„To je škoda,“ zamumlal a na rtech mu zahrál lehký úsměv. „Snad někdy jindy. Budete v Oxfordu celý rok, viďte?“

V přítomnosti upíra jsem se vždycky cítila nesvá a Clairmont voněl hřebíčkem, což mi připomnělo podivnou vůni svazku č. 782. Nedokázala jsem si utřídit myšlenky a raději jsem přikývla. Tak to bylo bezpečnější.

„Myslel jsem si to,“ odtušil Clairmont. „Věřím, že se naše cesty ještě zkříží. Oxford není žádné velkoměsto.“

„Ano, je to tu velmi malé,“ souhlasila jsem a v duchu jsem litovala, že jsem si pro své bádání nevybrala Londýn.

„Tak tedy na viděnou, paní doktorko. Bylo mi potěšením.“ Clairmont mi podal ruku. Kromě letmého pohledu na můj límeček se mi celou dobu díval přímo do očí. Měla jsem pocit, že ani jednou nemrkl. Sebrala jsem všechnu sílu, abych nebyla první, kdo uhne pohledem.

Natáhla jsem ruku před sebe, ale než jsem sevřela tu jeho, na chviličku jsem zaváhala. Upír mou ruku letmo stiskl a pak ji pustil. Ustoupil o krok dozadu, usmál se a potom zmizel v temnotě nejstarší části knihovny.

Stála jsem bez hnutí, dokud jsem zase nemohla bez potíží hýbat ledovýma rukama, a pak jsem přešla zpátky ke svému stolu a vypnula jsem notebook. Poznámky a náměty se na mě vyčítavě dívaly, jako by se ptaly, proč jsem si je vůbec půjčovala, když jsem je ani neotevřela, a s toutéž výčitkou se na mě obracel i seznam s naplánovanými úkoly. Strhla jsem ho z podložky, zmuchlala a hodila do proutěného koše pod stolem.

„Dost bylo temných sil pro tento den,“ zabručela jsem polohlasem.

Když jsem vracela vypůjčené rukopisy, zřízenec, který měl v knihovně večerní službu, pohlédl na hodinky. „Dneska už končíte, paní doktorko?“

Kývla jsem a stiskla rty, abych se nezeptala, jestli ví, že v paleografickém oddělení byl před chvílí upír.

Zřízenec se chopil komínku šedých kartonových krabic, v nichž byly uložené rukopisy. „Budete je potřebovat i zítra?“

„Ano,“ špitla jsem. „I zítra.“

Odevzdáním knih jsem absolvovala poslední akademický rituál a byla jsem volná. Když jsem proběhla zdobeným mřížovím u východu z čítárny, kolem polic s knihami, oddělených od všetečných prstů provazy z vínového sametu, kamenné zdi odrážely klapot mých podpatků. Potom jsem seběhla dřevěné schody a ocitla se na uzavřeném prostranství v přízemí. Opřela jsem se o železné zábradlí u bronzové sochy Williama Herberta a nasála do plic chladný vzduch, abych se zbavila vůně hřebíčku a skořice, která se mi usadila v nose.

V Oxfordu se večer vždycky přihodí něco nečekaného, říkala jsem si stroze. Tak je tu o jednoho upíra víc, a co?

Ať jsem se na nádvoří uklidňovala jakkoliv, domů jsem pospíchala víc než obvykle. Ponurá atmosféra New College Lane naháněla strach, i když byl člověk v sebelepší náladě. Projela jsem kartou čtečku u zadní brány New College, a když za mnou vrata zaklapla, cítila jsem, jak se zbavuju napětí, jako by každé dveře a každá zeď mezi mnou a knihovnou mohly zajistit, že se mi nic nestane. Prošla jsem pod okny kaple a úzkým průchodem na nádvoří, odkud byl výhled do jediné zahrady, která se v Oxfordu dochovala ze středověku, včetně tradičního valu, jehož zeleň poskytovala studentům příležitost k přemítání nad tajemstvím přírody a Boha. Věže a podloubí koleje dnes působily obzvlášť goticky a já se nemohla dočkat, až budu uvnitř.

Když za mnou zaklaply dveře bytu, úlevně jsem si oddechla. Bydlela jsem v posledním patře jedné kolejní fakulty, v prostorách vyhrazených hostujícím bývalým členům místní akademické obce. Byt, který se skládal z ložnice, obývacího pokoje s kulatým jídelním stolem a ze slušné, byť malé kuchyně, byl vyzdoben starými grafikami a hřejivým táflováním. Veškerý nábytek pocházel převážně z konce devatenáctého století a vypadal trochu ošuntěle, jako by se jeho předchozí život odehrával ve společenské místnosti nebo ve studentské koleji.

Vložila jsem dva krajíčky chleba do opékače v kuchyni a nalila si sklenici studené vody. Hltavě jsem ji vypila a otevřela jsem okno, abych do dusných pokojů vpustila svěží vzduch.

Topinky jsem si vzala do obýváku, vyzula jsem se z bot a zapnula minivěž. Místnost zaplnila čistá Mozartova melodie. Posadila jsem se na čalouněnou kaštanově hnědou sedačku, abych si chvilku odpočinula, a potom jsem se chtěla vykoupat a projít si poznámky, které jsem toho dne pořídila.

V půl čtvrté ráno jsem se probudila s bušícím srdcem, ztuhlým krkem a výraznou chutí hřebíčku v puse.

Natočila jsem si další sklenici vody a zavřela kuchyňské okno. Bylo chladno a já se v sychravém vzduchu zachvěla.

Podívala jsem se na hodinky, v duchu jsem si udělala rychlý výpočet a rozhodla se zavolat domů. Sarah a Em rády ponocovaly a v jejich časovém pásmu bylo teprve deset hodin třicet tři minut. Prošla jsem bytem, abych pozhasínala všechna světla, jen v ložnici jsem nechala rozsvíceno, a vzala jsem si mobil. Rychle jsem se vysvlékla z ušmudlaných šatů – jak se může člověk takhle zašpinit v knihovně? – a vklouzla jsem do starých tepláků a černého roláku. Takové oblečení bylo pohodlnější než jakékoli pyžamo.

V posteli bylo útulno a bezpečno a já se natolik uklidnila, až jsem si říkala, že domů vlastně volat ani nemusím. Ale voda tak úplně nepřebila chuť hřebíčku na jazyku, takže jsem příslušné číslo přece jen vytočila.

„Čekaly jsme, že zavoláš,“ ozvalo se okamžitě.

Inu, čarodějnice.

Povzdychla jsem si. „Nic se neděje, Sarah.“

„Vypadá to právě naopak.“ Matčina mladší sestra si jako obvykle nebrala servítky. „Tabitha je celý večer jako splašená, Em tě jasně viděla, jak bloudíš v noci lesem, a já nemůžu od snídaně pozřít ani sousto.“

Ta zpropadená kočka byla skutečným problémem. Tabitha byla miláčkem Sarah a jakékoli napětí v rodině vycítila s podivuhodnou přesností. „Vážně se nic neděje. Jenom jsem dneska večer někoho nečekaně potkala v knihovně, to je všechno.“

Ze cvaknutí ve sluchátku jsem pochopila, že Em zvedla druhý telefon. „Jak to, že neslavíš Mabon?“ zeptala se.

Emily Matherová byla odjakživa pevnou součástí mého světa. S Rebeccou Bishopovou se seznámila, když byly ještě jako středoškolačky na letní brigádě na Plimoth Plantation, kde pomáhaly archeologům kopat díry a tlačit kolečka. Staly se z nich nejlepší kamarádky, a když Emily odjela na Vassar a moje máma do Harvardu, pilně si dopisovaly. Když potom Em začala pracovat v knihovně pro děti, znovu se setkaly v Cambridgi. Po smrti mých rodičů trávila Em v Madisonu prodloužené víkendy a brzy si tam našla novou práci v místní základní škole. Em a Sarah se staly nerozlučnou dvojicí, přestože Em se nikdy nevzdala vlastního bytu ve městě, a když jsem s nimi vyrůstala, vždycky si dávaly pozor, aby neodešly do ložnice zároveň. Tím ovšem neoblafly ani mě, ani sousedy nebo ostatní obyvatele města. Všichni se k nim chovali jako k páru, a ony také párem byly, bez ohledu na to, kde spaly. Když jsem z domu Bishopových odešla, Em se přistěhovala natrvalo. Stejně jako moje máma a teta i Em pocházela z dlouhé linie čarodějnic.

„Dostala jsem ze covenu pozvání, ale radši jsem místo toho pracovala.“

„Pozvala tě ta čarodějnice z Bryn Mawr?“ Em se o Gillian zajímala především proto, že kdysi chodila s její matkou (jak vyšlo najevo jednoho letního večera, kdy jsme vypily větší množství vína). „To víš, šedesátá léta,“ prohlásila Em a víc už neřekla.

„Ano.“ Dávala jsem najevo, že si připadám jako u výslechu. Ty dvě si myslely, že teď, když mám jistotu definitivy, prozřu a začnu brát kouzla a čáry vážně. S jejich předpovědí založené na zbožném přání nemohlo nic otřást, a kdykoliv slyšely, že jsem mluvila s nějakou čarodějnicí, vždycky je to nadchlo. „Ale já jsem radši strávila večer s Eliasem Ashmolem.“

„A to je kdo?“ zeptala se Em Sarah.

„Vždyť víš, ten chlap, co sbíral knížky o alchymii, už je po smrti,“ odpověděla Sarah tlumeně.

„Ještě jsem tady,“ zakřičela jsem do telefonu.

„Tak kdo tě teda polekal?“ zeptala se Sarah.

Obě byly čarodějnice, takže nemělo smysl, abych se pokoušela něco před nimi skrývat. „Potkala jsem v knihovně upíra. Nikdy předtím jsem ho neviděla, jmenuje se Matthew Clairmont.“

Na druhém konci bylo ticho. Em si v duchu probírala katalog bytostí hodných pozornosti. Sarah se také na chvíli odmlčela a zvažovala, jestli vybuchnout nebo ne.

„Doufám, že se ho zbavíš snáz než démonů, které zpravidla přitahuješ,“ ozvala se zostra.

„Od té doby, co jsem nechala divadla, mě žádní démoni neobtěžují.“

„Ale jo, co ten démon, který šel za tebou až do Beineckeho knihovny krátce potom, cos přišla na Yale?“ opravila mě Em. „Chodil po městě sem a tam a pátral po tobě.“

„Neměl to v hlavě v pořádku,“ bránila jsem se. Skutečnost, že jsem bůhví čím zaujala jediného zvědavého démona, mi přece nemohly vyčítat. Stejně jako když jsem použila zaříkadlo na rozbitou pračku.

„Různí tvorové se na tebe lepí jako vosy na med, Diano. Ale démoni nejsou ani z poloviny tak nebezpeční jako upíři. Drž si od něj odstup,“ nabádala mě Sarah upjatě.

„Nemám důvod, proč bych ho měla vyhledávat.“ Rukou jsem si znovu sáhla na krk. „Nemáme nic společného.“

„O to nejde,“ Sarah začala zvyšovat hlas. „Čarodějnice, upíři a démoni by se neměli mezi sebou stýkat. To přece víš. Když to dělají, je větší pravděpodobnost, že si jich lidé všimnou. Za takové riziko žádný démon ani upír nestojí.“ Jediné bytosti, které Sarah brala vážně, byly ostatní čarodějnice. Lidé jí připadali jako nešťastní tvorečkové, slepí k okolnímu světu. Démony považovala za věčné puberťáky, kterým není co věřit. A upíři byli v její hierarchii daleko za kočkami a přinejmenším o jeden stupeň níž než psi.

„Tohle pravidlo od tebe neslyším poprvé, Sarah.“

„Ne každý se ovšem řídí pravidly, zlato,“ poznamenala Em. „Co chtěl?“

„Říkal, že se zajímá o mojí práci. Ale věnuje se biochemii, takže to nezní moc věrohodně.“ Mezi prsty jsem mnula deku přehozenou přes postel. „Pozval mě na večeři.“

„Cože?“ otázala se Sarah nevěřícně.

Em se jen zasmála. „Pro upíra toho na jídelním lístku moc nemají.“

„Jsem přesvědčená, že jsem ho viděla poprvé a naposled. Podle navštívenky to vypadá, že řídí tři laboratoře a zastává dvě funkce na fakultě.“

„To je typické,“ zamumlala Sarah. „To se stává, když nevíš, co s časem. A přestaň si hrát s tou dekou – uděláš do ní díru.“ Zapnula naplno svůj čarodějnický radar, a teď mě nejen slyšela, ale také viděla.

„Děláš, jako by kradl babkám peníze nebo rozfofroval cizí jmění na burze,“ ohradila jsem se. O upírech se říkalo, že jsou pohádkově bohatí, a Sarah to těžce nesla. „Je to vědec a taky vlastně doktor, zabývá se činností mozku.“

„To je jistě strašně zajímavé, Diano, ale co teda chtěl?“ Na mou podrážděnost odpověděla Sarah netrpělivostí – tuhle bojovou taktiku ovládaly všechny ženy z rodu Bishopů na výbornou.

„Večeře to nebyla,“ prohlásila Em s jistotou.

Sarah si odfrkla. „Něco chtít musel. Upíři a čarodějnice spolu nechodí na rande. Pokud si ovšem nechtěl dát k večeři tebe. Nic jim nechutná víc než krev čarodějnice.“

„Třeba byl jenom zvědavý. Nebo se opravdu zajímá o tvoji práci.“ Em to řekla tak pochybovačně, až mě to rozesmálo.

„Vůbec bychom se o tomhle nemusely bavit, kdybys udělala něco málo pro svou bezpečnost,“ ozvala se Sarah kysele. „Stačilo by ochranné zaříkávadlo nebo kdybys využila svých jasnovideckých schopností a –“

„Nebudu používat kouzla nebo čáry, abych se dozvěděla, proč mě upír zve na večeři,“ opáčila jsem rozhodně. „O tom nemůže být řeči, Sarah.“

„Pak se nás teda neptej, když nechceš slyšet, co si myslíme,“ odsekla Sarah, o níž bylo známo, že ji není těžké rozčílit. Než jsem se zmohla na odpověď, zavěsila.

„Bojí se o tebe,“ omlouvala ji Em. „A nechápe, proč odmítáš použít své nadání, zvlášť v případě, kdy jde o tvou bezpečnost.“

Protože to není jen tak, jak už jsem mnohokrát vysvětlovala. Zkusila jsem to znovu.

„Jak se dostaneš na šikmou plochu, už se vezeš, Em. Dneska se budu chránit před upírem v knihovně a zítra se vyhnu těžké otázce na přednášce. Za chvíli si budu vybírat témata k výzkumu podle toho, jaký budou mít v budoucnu úspěch, a budu žádat o granty, které mi určitě přiklepnou. Zakládám si na tom, že jsem si vybudovala pověst vlastním úsilím. Jestliže začnu využívat svých magických schopností, nic už nebude patřit jenom mně. Nechci se stát další bishopovskou čarodějnicí.“ Otevřela jsem pusu, abych Em pověděla o Ashmoleově svazku č. 782, ale cosi mě zastavilo.

„Vždyť já vím, zlato,“ snažila se mě Em utěšit. „Já tomu rozumím. Ale Sarah si nemůže pomoct, bojí se o tvou bezpečnost. Zbyla jsi jí z rodiny jediná.“

Prohrábla jsem si vlasy a prsty jsem se dotkla spánku. Tyhle hovory vždycky skončily u mých rodičů. Zaváhala jsem, nějak se mi nechtělo zmiňovat, co mě na tom všem pořád zneklidňuje.

„Copak je?“ zeptala se Em, která šestým smyslem vycítila, jak jsem nesvá.

„Věděl, jak se jmenuju. Viděla jsem ho poprvé, ale on hned věděl, kdo jsem.“

Em se zamyslela nad možným vysvětlením. „Máš přece fotku na přebalu té poslední knížky, cos napsala, ne?“

Ani jsem si neuvědomila, že zadržuju dech, ale teď jsem s úlevou tiše vydechla. „No ano. To bude ono. Jsem to ale hlupák. Dej za mě Sarah pusu!“

„To víš, že jo. A Diano? Dávej na sebe pozor. Angličtí upíři se nemusejí k čarodějnicím chovat tak vybraně jako američtí.“

Usmála jsem se a vzpomněla jsem si na Clairmontovu formální úklonu. „Budu opatrná. Ale neboj, nejspíš už ho ani nepotkám.“

Em ztichla.

„Em?“ popíchla jsem ji.

„Uvidíme.“

Em nedokázala předvídat budoucnost tak dobře, jak se to říkalo o mojí mámě, ale něco ji trápilo. Ale přesvědčit čarodějnici, aby se svěřila s neurčitou předtuchou, bylo téměř nemožné. Proč si dělá hlavu s Matthewem Clairmontem, to se od ní nedozvím. Aspoň zatím ne.

Třetí kapitola

Upír seděl ve stínu na klenutém mostě, který přetínal New College Lane a spojoval dvě části Hertford College, zády se opíral o zvětralý kámen jedné z novějších kolejních budov a nohama byl zapřený o střechu mostu.

Na nerovné dlažbě chodníku před Bodleianskou knihovnou se objevila čarodějnice. Pohybovala se s překvapivou jistotou, a když procházela pod upírem, zrychlila. Takhle nervózní vypadala mladší, než byla ve skutečnosti, a na povrch vystupovala její bezbrannost.

Tohle je tedy ta úctyhodná historička, pomyslel si Matthew ironicky a v duchu si rekapituloval její životopis. Přestože viděl její fotku, čekal, že ta Bishopová bude starší, když už udělala takovou kariéru.

Diana Bishopová kráčela vzpřímeně, a přestože byla zjevně rozrušená, nijak se nehrbila. Možná se nenechá zastrašit tak snadno, jak doufal. To by odpovídalo tomu, jak se chovala v knihovně. Dívala se mu do očí beze stopy strachu, který Matthew vzbuzoval ve všech neupírských bytostech – a dokonce i v mnohých upírech.

Když Bishopová zahnula za roh, Matthew se přeplížil po střeše až ke zdi New College a tiše se spustil dolů na nádvoří. Upír znal rozložení koleje a dopředu věděl, kde Bishopová bydlí. Když začala stoupat do schodů, byl už schovaný ve vchodu naproti schodišti.

Sledoval ji, jak přechází bytem z pokoje do pokoje a rozsvěcí. Otevřela okno v kuchyni, nechala ho tak a zmizela.

Aspoň nebudu muset rozbíjet okno nebo zápolit s jejím zámkem, pomyslel si Matthew.

Upír přeběhl otevřené prostranství a vyšplhal po budově. Přidržoval se měděného okapu a silných šlahounů popínavky a rukama a nohama se s jistotou zachycoval ve spárách staré fasády. Ze svého nového stanoviště slyšel, jak čarodějnice šustí stránkami, a cítil její nezaměnitelnou vůni. Natáhl krk, aby nakoukl do okna.

Bishopová si četla. Matthew si všiml, že její tvář vypadá takhle v klidu jinak než předtím. Jakoby jí kosti v obličeji teprve teď řádně obepínala kůže. Pomalu jí padala hlava, až se celým tělem svezla do polštářů a vydala tichý, unavený vzdech. Za chvíli začala pravidelně oddechovat a Matthew si mohl být jistý, že usnula.

Zhoupl se na zdi, vykopl a nohama napřed vlezl kuchyňským oknem do bytu čarodějnice. Bylo to už dávno, co takhle šplhal k nějaké ženě domů. A i tehdy se to stávalo jen zřídka, pouze když propadl neobvyklému okouzlení. Tentokrát měl ale úplně jiný důvod. Ale kdyby ho někdo přistihl při činu, těžko by to vysvětloval.

Matthew se musel přesvědčit, jestli má Bishopová u sebe svazek č. 782. Neměl příležitost prohledat v knihovně její stůl, ale rychle ho přejel pohledem a nezdálo se, že by dnes tenhle rukopis studovala. Jenže žádná čarodějnice – žádná Bishopová – by si určitě nenechala tenhle svazek jen tak proklouznout mezi prsty. Neslyšně prošel místnostmi malého bytu. Rukopis nebyl ani v koupelně, ani v ložnici. Tiše se prokradl kolem pohovky se spící čarodějnicí.

Čarodějnice trhala víčky, jako by se dívala na film, který viděla jen ona. Jednu ruku měla sevřenou v pěst a tu a tam škubla nohama. Ale v obličeji měla vepsaný klid, jako by se ho nepokoj zbytku těla netýkal.

Něco tu nesedělo. Vycítil to od prvního okamžiku, kdy tuhle Bishopovou zahlédl v knihovně. Matthew zkřížil paže na prsou a pozoroval ji, ale pořád nemohl přijít na to, co je na ní divného. Tahle čarodějnice kolem sebe nešířila obvyklé pachy – nebyla cítit blínem, sírou ani šalvějem. Něco tají, pomyslel si upír, něco víc než jen ztracený rukopis.

Matthew se k ní otočil zády a rozhlížel se po stole, u kterého pracovala. Našel ho snadno, pokrývaly ho knihy a různé písemnosti. Svazek propašovaný z knihovny by se vší pravděpodobností položila právě tam. Když vykročil ke stolu, ucítil elektrické chvění a strnul.

Z těla Diany Bishopové vyzařovalo světlo – vystupovalo ze všech pórů a celou ji oblévalo. Bylo to modré světlo, tak světlé, až přecházelo téměř do bílé, a nejdřív ji na pár vteřin zahalilo jako kouřový plášť. Na okamžik to vypadalo, že se třpytí. Matthew nevěřícně zakroutil hlavou. To snad ne. Takovou záři neviděl vycházet z čarodějnice už celá staletí.

Ale volaly ho jiné, naléhavější povinnosti, proto se znovu pustil do hledání rukopisu a rychle prozkoumal materiály rozložené na stole. Zklamaně si prohrábl vlasy. Všude cítil čarodějnici, a to ho rozptylovalo. Znovu stočil oči k pohovce. Bishopová sebou znovu cukala, kolena si přitahovala k hrudníku. Opět ji oblila záře, chvíli se třpytila a pak se vytratila.

Matthew se zamračil, zmatený rozdílem mezi tím, co zaslechl včerejšího večera, a tím, co teď viděl na vlastní oči. Dvě čarodějnice si povídaly o Ashmoleově svazku č. 782 a čarodějnici, která si ho vypůjčila. Jedna z nich se domnívala, že dotyčná americká historička své síly nevyužívá. Ale Matthew ji viděl čarovat v Bodleyově knihovně – a teď se díval, jak ji zaplavuje silná vlna čarodějnické moci. Podezíral ji, že si magickými schopnostmi pomáhá i v odborné práci. S mnoha muži, o nichž psala, se osobně přátelil – s Corneliem Drebbelem, Andreasem Libaviem, s Isaacem Newtonem. Jejich výstřední manýry a posedlosti zachytila s naprostou přesností. Jak by mohla moderní žena tak dobře porozumět mužům, kteří byli dávno po smrti, kdyby se neuchýlila k magickým schopnostem? Zběžně ho napadlo, jestli by jakýmsi záhadným způsobem stejně přesně pochopila i jeho.

Hodiny odbily tři ráno, až sebou škubl. V hrdle měl vyprahlo. Uvědomil si, že tu stojí už několik hodin a bez hnutí pozoruje čarodějnici, jak ji ve snu zaplavuje vlna magické moci a zase opadá. Na okamžik zauvažoval, že by uhasil žízeň krví čarodějnice. Kdyby ji ochutnal, třeba by se dozvěděl, kde se nachází ztracený svazek a jaká tajemství tahle čarodějnice skrývá. Ale ovládl se. U záhadné Diany Bishopové se přece zdržel jen proto, že toužil najít svazek č. 782.

Jestliže rukopis nebyl v bytě čarodějnice, musel být pořád v knihovně.

Přešel do kuchyně, vyklouzl oknem ven a splynul s noční tmou.

Čtvrtá kapitola

O čtyři hodiny později jsem se probudila a v ruce ještě pořád svírala telefon. Z pravé nohy mi musel spadnout pantofel a teď mi přečuhovala přes kraj postele. Podívala jsem se na budík a rozmrzele si povzdychla. Na obvyklou procházku k řece a dokonce ani na jogging mi už nezbýval čas.

Zkrátila jsem ranní rituál, osprchovala se a při fénování vlasů jsem si vypila hrnek vařícího čaje. Vlasy jsem měla slámově žluté a nepoddajné, ani kartáč s nimi nic nezmohl. Stejně jako většina čarodějnic jsem se marně pokoušela, aby mi učesané kadeře spořádaně splývaly na ramena. Sarah to sváděla na nashromážděnou magickou sílu a dušovala se, že kdybych ji pravidelně využívala, statická elektřina by se ve mně nestřádala a vlasy by byly zvládnutelnější.

Vyčistila jsem si zuby a oblékla si džíny, čistou bílou blůzku a černé sako. Byly to všednodenní činnosti a šaty, na jaké jsem byla zvyklá, ale dnes mi žádné uklidnění nepřinášely. V oblečení jsem si připadala jako uvězněná a byla jsem z toho celá nesvá. Zatahala jsem za sako, abych vyzkoušela, jestli mi nebude pasovat lépe, ale od podřadné krejčovské práce jsem nemohla čekat zázraky.

Když jsem se podívala do zrcadla, spatřila jsem tvář své matky. Už jsem si nevzpomínala, kdy jsem se jí začala tolik podobat. Snad někdy na střední? Nikdo se o tom nezmínil, až když jsem byla v prváku na vysoké a přijela jsem domů na Den díkůvzdání. Od té doby to byla první věc, kterou jsem slyšela od všech, kdo Rebeccu Bishopovou znali.

Dnešní prohlídka v zrcadle kromě toho ukázala, že jsem bledá z nevyspání. Pihy, které jsem zdědila po otci, jako by mi na bílé tváři naskákaly z úleku, a díky tmavomodrým kruhům pod očima vypadaly světlejší než obvykle. Únava způsobila také to, že se můj nos zdál delší a brada vystouplejší. Vzpomněla jsem si na bezvadně vyhlížejícího profesora Clairmonta a říkala si, jak asi po ránu vypadá on. Nejspíš stejně zachovale jako včerejšího večera, usoudila jsem – ten prevít. Zašklebila jsem se na sebe do zrcadla.

Už na odchodu jsem se zastavila a rozhlédla se po bytě. Něco mě znepokojovalo – zapomenutá schůzka nebo snad termín odevzdání nějaké práce. Musela jsem přehlédnout něco důležitého. Na chvíli se mi stáhl žaludek, pak sevření povolilo. Poté, co jsem si překontrolovala poznámky v diáři a prohrabala poštu na stole, jsem ten pocit nevolnosti připsala hladu a sešla jsem do přízemí. Když jsem procházela kolem kuchyně, laskavé kuchařky mi nabídly toast. Pamatovaly si mě ještě jako studentku, a kdykoli mě viděly vynervovanou, chtěly do mě ládovat pudink nebo jablkový závin.

Kráčela jsem po kočičích hlavách New College Lane, žvýkala jsem toast a najednou mi připadalo, že se mi to všechno včera v noci jen zdálo. Vlasy mi vlály a otíraly se o límec saka a v mrazivém vzduchu mi šly od pusy obláčky. Oxford je po ránu docela normální město, u kolejních kuchyní stojí dodávky, všude je cítit káva a vlhká dlažba a mlžným oparem se prodírají první paprsky slunce. Nezdálo se, že by se upíři uchylovali zrovna sem.

Zřízenec v modré uniformě u vchodu do Bodleyovy knihovny podrobil moji čtenářskou legitimaci typicky přepečlivé prověrce, jako by mě viděl prvně a měl podezření, že jsem profesionální zlodějka knih. Nakonec mě pustil dál. Vyndala jsem si z tašky peněženku, notebook a poznámky, uložila jsem ji do úschovné skříňky, a potom jsem zamířila po točitých dřevěných schodech do třetího patra.

Vůně knihovny mi vždycky zlepšila náladu – byla to zvláštní kombinace zavánějící starým kamenným zdivem, prachem, červotočem a papírem vyrobeným poctivě z hadrů. Okny na odpočívadlech schodiště proudilo dovnitř slunce, osvětlovalo částečky prachu poletující vzduchem a na staré zdi vrhalo zářivé pruhy. Sluneční paprsky dávaly také vyniknout kroutícím se oznámením, která informovala o přednáškách v minulém semestru, Nový rozvrh tu ještě nevisel, ale za pár dní se otevřou stavidla a klid města naruší záplava studentů.

Tiše jsem si pobrukovala, pokynula jsem bustám Thomase Bodleyho a krále Karla I., které stály u klenutého vchodu do čítárny vévody Humfreye, a prošla jsem lítacími dveřmi u výdejního pultu.

„Dneska ho budeme muset umístit v Selden End,“ prohlásil lehce popuzeně vedoucí směny.

Knihovna měla otevřeno sotva několik minut, ale pan Johnson a jeho zaměstnanci už byli v jednom kole a celí ustaraní. Podobné chování jsem už zažila několikrát, ale vždycky pouze tehdy, když měli přijít obzvlášť významní akademici.

„Už má objednáno a čeká dole.“ Žena, kterou jsem znala jen ze včerejška, se na mě zamračila a přesunula si stoh knih v náručí k druhému boku. „Tyhle jsou taky pro něj. Nechal si je sem poslat z Nové Bodleyovy čítárny.“

Tam se přechovávaly knihy o východní Asii. To nebyl můj obor, takže jsem rychle ztratila zájem.

„Odneste mu teď tyhle a řekněte mu, že do hodiny mu přineseme ty rukopisy.“ Vedoucí se vrátil do kanceláře, na tváři uštvaný výraz.

Když jsem se blížila k výdejnímu pultu, Sean zvedl oči do stropu. „Ahoj Diano. Chceš ty rukopisy, co sis rezervovala?“

„Díky,“ zašeptala jsem a v duchu jsem se na tu hromádku knih už těšila. „Velký den, co?“

„Už to tak vypadá,“ přitakal suše, a potom zmizel v místnosti, kde se rukopisy zamykaly přes noc. Vrátil se s komínkem pokladů. „Prosím. Kde budeš sedět?“

„Na A4.“ Vždycky jsem sedávala tam, v nejzazším jihovýchodním koutě Selden End, kam dopadalo nejvíc přirozeného světla.

Pan Johnson ke mně přispěchal. „Promiňte paní doktorko, na A3 jsme posadili pana profesora Clairmonta. Bude lepší, když si vyberete A1 nebo A6.“ Nervózně přešlápl z nohy na nohu, posunul si brýle na nose a pomrkával na mě zpoza tlustých skel.

Zůstala jsem na něj zírat. „Profesora Clairmonta?“

„Ano. Zabývá se Needhamovými písemnostmi a vyžádal si dobré světlo a dost místa na práci.“

„Myslíte Josepha Needhama, historika čínské vědy?“ V břiše se mi začala vařit krev.

„Ano. Byl to přece také biochemik – odtud zájem pana profesora,“ vysvětlil pan Johnson, který vyhlížel čím dál rozrušeněji. „Posadíte se tedy na A1?“

„Na A6.“ Pomyšlení, že bych seděla vedle upíra, i když by mezi námi bylo prázdné sedadlo, mě úplně vyděsilo. A bylo zcela vyloučené, že bych si sedla naproti němu na A4. Jak bych se mohla soustředit, když bych musela myslet na to, co vidí ty jeho podivné oči? Kdyby měli v oddělení středověku pohodlnější stoly, uvelebila bych se pod jedním z chrličů, které střežily úzká okna, a raději bych čelila nesouhlasným pohledům Gillian Chamberlainové.

„To je skvělé. Děkuju za pochopení.“ Pan Johnson si oddychl.

Když jsem vstoupila do světla Selden End, musela jsem přimhouřit oči. Clairmont vypadal dokonale a odpočatě a jeho bílá tvář se zdála v porovnání s tmavými vlasy ještě bledší. Tentokrát měl na sobě šedý svetr prošitý tu a tam zelenými nitkami a za krkem pozvednutý límeček. Nakoukla jsem pod stůl a spatřila šedé kalhoty, ponožky, které s nimi barevně ladily, a černé boty, které bezpochyby stály víc než celý šatník běžného akademika.

Znovu mě zachvátil neklid. Co dělá Clairmont v knihovně? Proč není v laboratoři?

Zamířila jsem směrem k upírovi, aniž bych se pokoušela tlumit kroky. Clairmont seděl na opačném konci několika stolů, které stály napříč ode mě, a pokračoval ve čtení, jako by ho můj příchod nezajímal. Hodila jsem igelitku a rukopisy na místo označené A5, abych jimi vymezila vnější hranici svého teritoria.

Upír zvedl hlavu a pozvedl obočí ve zjevném překvapení. „Paní doktorka Bishopová. Dobré ráno.“

„Pan profesor Clairmont.“ Napadlo mě, že musel slyšet všechno, co o něm říkali u vchodu do čítárny, protože měl sluch jako netopýr. Odmítla jsem se s ním setkat očima a začala jsem z tašky vytahovat psací potřeby, až jsem si z nich vytvořila malé hrazení, které mě od něj oddělovalo. Clairmont mě sledoval, až už jsem neměla co vytáhnout, a potom soustředěně stáhl obočí a vrátil se k četbě.

Nachystala jsem si šňůru k počítači a zmizela s ní pod stolem, abych ji připojila do zásuvky. Když jsem se narovnala, upír si pořád četl, ale zároveň potlačoval úsměv.

„Jistě by se vám lépe pracovalo na severním konci,“ zabručela jsem pod vousy a pátrala jsem po seznamu svých rukopisů.

Clairmont zvedl hlavu a jeho roztažené zorničky způsobily, že mu potemněly oči. „Nějak vám překážím, paní doktorko?“

„To samozřejmě ne,“ ozvala jsem se rychle, a když jsem náhle ucítila ostrou vůni hřebíčku, která doprovázela jeho slova, stáhlo se mi hrdlo, „jen mě překvapuje, že vám vyhovuje tohle jižní místo.“

„Snad nevěříte všemu, co si kde přečtete?“ Pozvedl jedno husté černé obočí, až tvarem připomínalo otazník.

„Pokud se ptáte, jestli si myslím, že explodujete v ohnivém gejzíru, jakmile na vás dopadne sluneční světlo, tak to si tedy nemyslím.“ Upíři se při doteku slunečního paprsku nevzňali a neměli ani dlouhé tesáky. To byly lidské pověry. „Ale ještě jsem nepotkala nikoho vašeho druhu, kdo by se slunci s chutí vystavoval.“

Clairmont se ani nepohnul, ale přísahala bych, že potlačoval smích. „Máte hodně přímých zkušeností s příslušníky ‚mého druhu‘?“

Jak mohl vědět, že jsem moc upírů nepotkala? Upíři měli výjimečně vyvinuté, ale nikoli nadpřirozené smysly a schopnosti – neuměli číst myšlenky ani předvídat budoucnost. To dokázaly pouze čarodějnice, a ve vzácných případech se to dařilo některým démonům. Takový byl přirozený pořádek, alespoň jak mi to vysvětlovala teta, když jsem byla malá a nemohla jsem spát, protože jsem se bála, že mi upír ukradne myšlenky a odletí s nimi oknem.

Pečlivě jsem ho pozorovala. „Něco mi říká, pane profesore, že ani letité zkušenosti by mi neprozradily, co bych teď potřebovala vědět.“

„Rád vám vaši otázku zodpovím, budu-li moci,“ opáčil upír, zavřel knihu a položil ji na stůl. Čekal s trpělivostí učitele, který naslouchá hašteřivému a nepříliš bystrému studentovi.

„O co vám vlastně jde?“

Clairmont se opřel do židle, ruce nenuceně položené na opěrkách. „Rád bych prozkoumal písemnosti doktora Needhama a prostudoval vývoj jeho myšlenek týkajících se morfogeneze.“

„Prosím?“

„Změn embryonických buněk, jehož výsledkem je diferenciace –“

„Vím, co je morfogeneze, pane profesore. Na to se neptám.“

Clairmont zacukal rty. Zkřížila jsem si ruce na prsou v obranném gestu.

„Aha.“ Zapřel se lokty o židli a přiložil k sobě špičky dlouhých prstů. „Včera jsem přišel do knihovny páně Bodleyovy, abych si vyžádal jisté rukopisy. Když už jsem tu byl, rozhodl jsem se trochu porozhlédnout – rád jsem obeznámen s okolním prostředím, jak jistě chápete, ale tady moc času netrávím. Vtom jsem spatřil vás nahoře na galerii. A co jsem viděl potom, bylo pochopitelně zcela neočekávané.“ Znovu mu zacukaly koutky.

Při vzpomínce, jak jsem použila magické schopnosti jen proto, abych vytáhla knihu z police, jsem se začervenala. Nechtěla jsem se nechat odzbrojit tím jeho staromódním spojením „knihovna páně Bodleyova“, ale tak úplně se mi to nepovedlo.

Dej si pozor, Diano, nabádala jsem sama sebe. Snaží se tě okouzlit.

„Takže říkáte, že nejde o víc než o podivnou shodu náhod, která vyvrcholila tím, že tu proti sobě sedí upír s čarodějnicí a studují rukopisy jako dva obyčejní čtenáři?“

„Myslím, že nikdo, kdo si mě pořádně prohlédl, by o mně neřekl, že jsem obyčejný, nebo se pletu?“ Clairmont zeslabil svůj už tak tichý hlas na úroveň posměšného šepotu a předklonil se v židli. Na jeho bledou pleť dopadlo světlo, až se zdálo, že se rozzářila. „Ale jinak máte pravdu. Je to jen série náhod, které lze lehce vysvětlit.“

„Já myslela, že vědci už na náhody nevěří.“

Tiše se zasmál. „Někteří v ně věřit musí.“

Clairmont se na mě upřeně díval, což mě příšerně znervózňovalo. Vtom u upírova lokte zastavila knihovnice se starodávným dřevěným vozíkem čítárny, v jehož přihrádkách byly úhledně seřazené krabice s rukopisy.

Upír odlepil oči od mého obličeje. „Díky, Valerie. Moc jste mi pomohla.“

„To je samozřejmost, pane profesore,“ Valerie na něj zírala jako u vytržení a celá zčervenala. Upír ji okouzlil pouhým projevem díků. Pohrdlivě jsem si odfoukla. „Když budete ještě něco potřebovat, dejte vědět,“ dodala Valerie a vrátila se do svého útočiště u vchodu.

Clairmont zvedl první krabici, dlouhými prsty rozvázal provázky a hodil po mně pohledem. „Nechci vás zdržovat od práce.“

Matthew Clairmont získal převahu. Měla jsem dost zkušeností se staršími kolegy na to, abych rozpoznala patřičné signály, a abych si uvědomila, že jakoukoli odpovědí situaci jenom zhorším. Otevřela jsem notebook, zmáčkla jsem startovací tlačítko větší silou, než bylo nutné, a popadla jsem první z rukopisů. Jakmile jsem vyndala z krabice v kůži vázaný svazek, položila jsem ho do kolíbky před sebou.

Během další hodiny a půl jsem přečetla první stránky přinejmenším třicetkrát za sebou. Postupovala jsem od začátku a pustila se do důvěrně známých veršů připisovaných Georgi Ripleymu, které slibují odhalit tajemství kamene mudrců. Vzhledem k překvapení, které jsem toho rána zažila, mi básnický popis, jak vyrobit zeleného lva, stvořit černého draka a namíchat mystickou krev z chemických přísad, připadal ještě temnější než obvykle.

Clairmont ovšem odvedl neuvěřitelný kus práce a pokrýval listy krémového papíru rychlými tahy mikrotužky značky Montblanc Meisterstück. Tu a tam jsem zaslechla nepříjemné zašustění, jak otáčel stránku, a pak se dal znovu do díla.

Občas místností prošel pan Johnson, aby se přesvědčil, že nikdo neničí knihy. Upír nerušeně pokračoval ve psaní. Já na oba naštvaně zírala.

V 10:45 jsem ucítila povědomé brnění, protože do Selden End přispěchala Gillian Chamberlainová. Zamířila ke mně – bezpochyby proto, aby mi vylíčila, jak výborně se bavila na večeři u příležitosti Mabonu. Potom spatřila upíra a upustila igelitku plnou tužek a papírů. Upír zvedl oči a sledoval ji, dokud neodklopýtala zpátky do křídla věnovaného středověku.

V 11:10 se mi zdálo, že mi někdo záludně přitiskl rty na krk. Byl to ten na kofeinu závislý zmatený démon z hudební čítárny. Pořád dokola si obtáčel kolem prstů šňůru bílých plastových sluchátek, a pak ji zase odmotával, až sluchátka létala do vzduchu. Viděl mě, pokynul Matthewovi a posadil se k jednomu z počítačů uprostřed místnosti. Na obrazovce bylo přilepené upozornění: NEFUNGUJE. OPRAVA ZAJIŠTĚNA. Zůstal tam sedět několik hodin a v pravidelných intervalech se ohlížel za sebe a zvedal oči ke stropu, jako by se pokoušel přijít na to, kde je a jak se tam dostal.

Znovu jsem obrátila pozornost k Georgi Ripleymu a na temeni jsem cítila Clairmontův studený pohled.

V 11:40 mě zamrazilo mezi lopatkami.

To byla poslední kapka. Sarah vždycky říkala, že jedna bytost z deseti není lidského původu, ale toho rána bylo v Humfreyově čítárně pět nadpřirozených bytostí na jednoho člověka. Kde se všechny vzaly?

Zprudka jsem vstala a otočila se, až jsem polekala buclatého vampíra s tonzurou a plnou náručí středověkých misálů, právě když se chystal usednout do židle, která na něj byla příliš malá. Vyděšeně vypískl, jak ho ta náhlá, nevyžádaná pozornost zaskočila. Když spatřil Clairmonta, zbledl ještě víc, než jsem si dokázala představit dokonce i u upíra. S omluvnou úklonou spěšně zmizel v temnějším zákoutí knihovny.

Během odpoledne se v Selden End objevilo několik lidí a tři další stvoření.

Dvě upírky, které jsem neznala a které vypadaly jako sestry, prošly kolem Clairmonta, zastavily se pod oknem u polic s knihami o místní historii, vytáhly svazky věnované počátkům osídlení Bedfordshiru a Dorsetu a dělaly si výpisky do společného bloku. Jedna z nich něco zašeptala a Clairmont otočil hlavu tak rychle, že by to bytosti na nižší úrovni zlomilo vaz. Tiše zasyčel, až se mi zavlnily vlasy na zátylku. Upírky si vyměnily pohled a odešly tak nenápadně, jako přišly.

Třetím tvorem byl starší pán, který stál v plném světle slunce a jako u vytržení zíral na olověná okna, a potom stočil oči ke mně. Byl oblečen jako typický akademik – hnědé tvídové sako se semišovými záplatami na loktech, manšestráky v trochu křiklavém odstínu zelené a bavlněná košile s límečkem na knoflíčky a skvrnami od inkoustu na kapse – a já ho málem pustila ze zřetele jako jednoho z tuctových oxfordských badatelů, když v tom mi svrbění kůže prozradilo, že je to čaroděj. Ale neznala jsem ho, takže jsem se beztak vrátila ke svému rukopisu.

Jenže mírný tlak, který jsem pocítila v zadní části lebky, způsobil, že jsem nemohla pokračovat ve čtení. Tlak se šířil k uším, a jak mi začal obepínat čelo, byl čím dál silnější. Žaludek se mi sevřel panikou. Tohle už nebyl němý pozdrav, ale otevřená hrozba. Ale proč by mi měl vyhrožovat?

Čaroděj se vydal s předstíranou nenuceností k mému stolu. Když se přiblížil, ozval se mi v bolestí tepající hlavě tichý hlas. Byl příliš slabý, než abych rozeznala jednotlivá slova. Byla jsem přesvědčená, že přichází od čaroděje, ale kdo to sakra vlastně byl?

Zrychlil se mi dech. Vypadněte z mojí hlavy, řekla jsem nemilosrdně, byť neslyšně a dotkla jsem se čela.

Clairmont se přemístil tak rychle, že jsem vůbec neviděla, jak obešel stůl. V mžiku stál u mě, jednu ruku položenou na opěradle židle a druhou na stole přede mnou. Jeho široká ramena mě zastiňovala jako křídla sokola bránícího svou kořist.

„Nestalo se vám něco?“ zeptal se.

„Ne, nic se neděje,“ odpověděla jsem roztřeseně a vůbec jsem nechápala, proč by mě měl upír ochraňovat před kolegou čarodějem.

Jedna z návštěvnic knihovny natáhla krk z horní galerie, aby zjistila, co je to za lomoz. Vstala a svraštila obočí. Čarodějnice, čaroděj a upír pohromadě na jednom místě museli vzbudit člověčí pozornost.

„Nechte mě být. Už si náš všimli lidi,“ procedila jsem skrze zuby.

Clairmont se napřímil, ale zůstal k čarodějovi zády a odděloval mě od něj vlastním tělem jako anděl pomsty.

„Promiňte, zmýlil jsem se,“ zamručel čaroděj za Clairmontem. „Myslel jsem, že je tu volno. Omlouvám se.“ Tiché kroky se vytratily v dálce a tlak v mé hlavě postupně opadl.

Když upír natáhl studenou ruku k mému rameni, zlehka rozčeřil vzduch, ale pak se zarazil a znovu ji stáhl k opěradlu židle. Clairmont se ke mně naklonil. „Jste nějaká bledá,“ pravil tichým, hlubokým hlasem. „Nechcete, abych vás doprovodil domů?“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou a doufala jsem, že si půjde sednout a nechá mě, abych se vzpamatovala. Člověčí čtenářka po nás podezíravě pokukovala z galerie.

„Paní doktorko, vážně si myslím, že byste mi měla dovolit, abych vás odvedl domů.“

„Ne!“ Vykřikla jsem hlasitěji, než jsem zamýšlela. Pokračovala jsem už šeptem: „Z téhle knihovny mě nikdo nebude vyhánět – ani vy, ani nikdo jiný.“

Jeho obličej byl velmi blízko mého, a to mě zneklidňovalo. Pomalu se nadechl a znovu se z něj linula silná vůně skořice a hřebíčku. Z mých očí vyčetl, že to myslím vážně, a odtáhl se. Stáhl rty do přísné linky a vrátil se na své místo.

Zbytek odpoledne jsme strávili v příměří. Já se pokoušela dostat v rukopise dál než na osmou stranu a Clairmont listoval útržky papíru a hustě popsanými notesy se zaujetím soudce, který má vynést rozsudek smrti.

Ve tři odpoledne jsem byla už tak vystresovaná, že jsem se nedokázala soustředit. Tenhle den byl ztracený.

Posbírala jsem si věci a vrátila jsem rukopis do krabice.

Clairmont zvedl oči. „Odcházíte, paní doktorko?“ Řekl to mírně, ale oči mu svítily.

„Ano,“ odsekla jsem.

Upír nasadil opatrný, netečný výraz.

Když jsem opouštěla knihovnu, sledovaly mě všechny bytosti – čaroděj, který mi vyhrožoval, Gillian, upíří mnich, dokonce i démon. Službu u výdejního pultu jsem neznala, protože jsem touhle dobou nikdy neodcházela. Pan Johnson posunul židli o trochu dozadu, viděl, že jsem to já a udiveně se podíval na hodinky.

Opřela jsem se do skleněných dveří v přízemí a nasála svěží vzduch. Ale na to, aby se změnilo vyznění celého dne, čerstvé povětří nestačilo.

O čtvrt hodiny později jsem vězela ve tříčtvrtečních kalhotách vytahaných na všechny strany, vybledlém tílku s nápisem New College Boat Club a flísové mikině. Zavázala jsem si tenisky a vyrazila poklusem k řece.

Než jsem k ní doběhla, setřásla jsem ze sebe část napětí. „Otrava adrenalinem,“ tak těmhle návalům úzkosti, které mě trápily od dětství, říkal jeden z doktorů, kteří mě vyšetřovali. Lékaři vysvětlovali, že se moje tělo z jim nepochopitelného důvodu chová, jako by bylo v neustálém nebezpečí. Jeden z odborníků, jehož radu moje teta vyhledala, se vší vážností tvrdil, že jde o biochemický pozůstatek z časů prvobytně pospolné společnosti. Všechno bude v pořádku, jen když běháním vyplavím adrenalin z krevního oběhu, jako když kozorožec prchá před lvem.

Doktor bohužel nemohl vědět, že jsem jako malá navštívila s rodiči národní park Serengeti, kde jsem byla takového pronásledování svědkem. Kozorožec prohrál, což ve mně zanechalo hluboký dojem.

Od té doby jsem vyzkoušela léky i meditaci, ale nic paniku nezažehnalo lépe než fyzická aktivita. V Oxfordu jsem veslovala každé ráno předtím, než univerzitní týmy proměnily řeku v rušnou dopravní tepnu. Ale semestr ještě nezačal a dnes odpoledne bude řeka vylidněná.

Když jsem klusala k dokům pro kolejní veslice, pod nohama mi křupal štěrk. Zamávala jsem Peteovi, lodníkovi, který obcházel kolem s francouzskými klíči a tubou kolomazi a snažil se napravit všechno, co studenti pochroumali během tréninku. Zastavila jsem se u sedmého doku a předklonila jsem se, abych se zbavila píchání v boku. Potom jsem sáhla po klíči, který byl jako obvykle položný na krytce svítilny před vchodem do budovy.

Uvnitř mě přivítaly řady bílých a žlutých lodí. Byly tu velké osmiveslice pro mužskou posádku, o něco útlejší lodě pro ženy i další méně kvalitní a menší lodě. Z přídě jedné novostí zářící lodě, která ještě nebyla spuštěna na vodu, visela cedule s upozorněním, že K VYPŮJČENÍ „FRANCOUZOVY MILENKY“ JE TŘEBA POVOLENÍ OD PREZIDENTA UNIVERZITNÍHO KLUBU. Jméno lodi bylo vyvedeno na jejím boku viktoriánským písmem coby pocta absolventu New College, který byl autorem téhle literární postavy.

Vzadu odpočívala v úrovni boků štíhlá loď široká sotva třicet centimetrů, ale na délku skoro osmimetrová, zavěšená na stěně. Dobrák Pete, pomyslela jsem si. Zvykl si nechávat mi loď na podlaze garáže. Na sedadle ležel lístek, na kterém stálo: „Studentský trénink příští pondělí. Loď bude zpátky na stojanu.“

Skopla jsem tenisky, z hromady u dveří jsem vybrala dvě vesla se zahnutými lopatkami, odnesla jsem je k molu a vrátila se pro loď.

Zlehka jsem spustila trup lodi na hladinu a jednou nohou jsem stoupla na sedák, aby mi neuplavala, než protáhnu vesla zámkem. Obě vesla jsem držela v jedné ruce, jako by to byly čínské hůlky obřích rozměrů, opatrně jsem vstoupila do lodi a odstrčila se levačkou od mola. Loď vyplula na řeku.

Veslování pro mě bylo modlitbou, která se skládala z řady rituálů a pohybů, které se opakovaly tolikrát, až se staly meditací. Rituál začal, jakmile jsem se dotkla vybavení, ale skutečné kouzlo se skrývalo v kombinaci přesnosti, rytmu a síly, kterou si veslování vyžadovalo. Od studentských dob ve mně veslování vzbuzovalo takový klid a mír, jaký ve mně nedokázalo vyvolat nic jiného.

Vesla se ponořila do vody a olízla hladinu. Nasadila jsem tempo, pracovala jsem nohama a cítila proudění vody, kdykoliv jsem zabrala a lopatka se ponořila do vln. Foukal studený, ostrý vítr a při každém záběru mi zalézal pod kůži.

Moje pohyby nabyly ničím nerušené plynulosti a já si připadala, jako bych se vznášela. V těchhle požehnaných okamžicích jsem se zastavila v čase i místě a nebyla jsem ničím než beztížným tělem na proudící řece. Moje čilá, úzká loď spěchala kupředu a já se nakláněla dopředu a zase dozadu v dokonalém souladu s ní i s vesly. Zavřela jsem oči a usmála se, události toho dne začaly ztrácet na důležitosti.

Za zavřenými víčky potemnělo nebe a ohlušující rámus projíždějících aut mi zvěstoval, že jsem projela pod Donnigtonským mostem. Když jsem vyjela na světlo, zase jsem oči otevřela – a na hrudní kosti jsem ucítila studený dotek upířího pohledu.

Na mostě stála postava a kolem kolen jí povlával dlouhý plášť. Ačkoliv jsem mu neviděla do obličeje, značná výška a mohutná postava upíra prozrazovala, že to je Matthew Clairmont. Už zase.

Zaklela jsem a málem jsem pustila veslo z ruky. Nedaleko byla městská loděnice. Pomyšlení na to, že bych provedla nedovolený manévr a dostala se na druhou stranu řeky, abych mohla praštit upíra po kebuli čímkoli, co mi přijde pod ruku, bylo velmi lákavé. Zatímco jsem si to plánovala, všimla jsem si drobné ženy, která postávala u loděnice v montérkách ušpiněných od barvy. Kouřila cigaretu a mluvila s někým mobilem.

To se v městské loděnici nevídalo hned tak.

Zvedla hlavu a zabodla do mě oči. Byla to démonka. Zkřivila ústa v krutém úsměvu a řekla něco do telefonu.

Tohle bylo velmi podivné. Nejdřív Clairmont a teď parta tvorů, která se objeví, kdekoliv se vyskytne? Vzdala jsem se svého plánu a snažila se překonat neklid veslováním.

Veslovala jsem po proudu, ale pohoda navozená vyjížďkou byla tatam. Když jsem otáčela loď před Isis Tavern, zahlédla jsem Clairmonta, jak postává u jednoho z hospodských stolů. Dorazil sem z Donningtonského mostu – pěšky – dřív než já v závodní lodi.

Opírala jsem se do obou vesel, zvedala jsem je šedesát centimetrů nad hladinu jako křídla nějakého obrovského ptáka a vplula jsem přímo do rozvrzaného dřevěného přístaviště u hospody. Než jsem vylezla z lodi, Clairmont přešel nějakých šest metrů trávníku, který nás od sebe odděloval. Pod jeho vahou se plovoucí plošina potopila o něco níž pod hladinu a loď se zhoupla, aby se tomu přizpůsobila.

„Co si kruci myslíte, že děláte?“ dožadovala jsem se vysvětlení, překročila jsem list vesla a neohoblovaná prkna a došla až k upírovi. Z té námahy jsem přerývaně dýchala a tváře mi zbarvil ruměnec. „To mě s těmi svými kamarády špehujete?“

Clairmont se zakabonil. „Nejsou to moji přátelé, paní doktorko.“

„Ne? Tolik upírů, čarodějnic a démonů jsem neviděla pohromadě od té doby, kdy mě ve třinácti teta dovlekla na pohanský letní festival. Jestli to nejsou vaši kamarádi, proč se kolem vás věčně motají?“ Utřela jsem si rukou čelo a odhrnula jsem si zpocené vlasy z obličeje.

„Můj ty bože,“ zamumlal upír nevěřícně. „Tak pověst nelže.“

„Jaká pověst?“ vyhrkla jsem netrpělivě.

„Vy si myslíte, že tyhle osoby chtějí trávit čas se mnou?“ Clairmont zněl pohrdlivě a snad i překvapeně. „Neuvěřitelné.“

Vyhrnula jsem si flísovou mikinu nad ramena a prudce si ji přetáhla přes hlavu. Clairmont přejel očima mé klíční kosti, obnažené paže a skončil až u špiček prstů. V tílku, které jsem běžně nosila na veslování, jsem si náhle připadala jako nahá.

„Ano,“ odsekla jsem. „Už jsem v Oxfordu bydlela. Jezdím sem každý rok. Letos se změnilo jen to, že jste tu vy. Od včerejšího večera, kdy jsem vás potkala, mě vystrnadili z mého místa v knihovně, zírají na mě upíři a démoni a vyhrožují mi neznámí čarodějové.“

Clairmont pozvedl ruce, jako by mě chtěl popadnout za ramena a zatřást se mnou. Ačkoliv jsem nebyla žádný trpaslík a měřila jsem skoro metr sedmdesát, upír byl tak vysoký, že když jsem se mu chtěla podívat do očí, musela jsem pořádně zaklonit krk. Moc dobře jsem si uvědomovala, o co je v porovnání se mnou větší a silnější, proto jsem couvla, zkřížila jsem ruce na prsou a rozhodla jsem se dodat si kuráže akademickým vystupováním.

„Já je nezajímám, paní doktorko. Jsou tu kvůli vám.“

„Ale proč? Co po mně můžou chtít?“

„Copak opravdu netušíte, proč se za vámi táhnou všichni démoni, čarodějnice a upíři na jih od střední Anglie?“ V hlase se mu ozvaly pochyby a z jeho výrazu bylo zjevné, že mě poprvé vidí takovou, jaká skutečně jsem.

„Ne,“ opáčila jsem a dívala se po dvou chlápcích, kteří popíjeli pivo u vedlejšího stolu. Naštěstí byli zabraní do hovoru. „Nedělám v Oxfordu nic jiného, než že pročítám staré rukopisy, vesluju na řece, připravuju se na konferenci a starám se sama o sebe. Nic víc jsem tady nikdy nedělala. Nevidím žádný důvod, proč by mi jakákoli stvoření měla věnovat takovou pozornost.“

„Tak se zamyslete, Diano.“ Clairmont zněl naléhavě. Když mě oslovil křestním jménem, projelo mnou zachvění, které nevyvolal strach. „Co jste četla?“

Sklopil víčka, ale než to udělal, zahlédla jsem v jeho očích dychtivost.

Tety říkaly, že Matthew Clairmont něco chce. Měly pravdu.

Znovu na mě upřel ty své podivné, šedě obroubené černé oči. „Táhnou se za vámi, protože věří, že jste našla něco, co se ztratilo před mnoha lety,“ vysvětlil neochotně. „Chtějí to dostat nazpátek a myslí si, že vy to můžete zařídit.“

V duchu jsem probírala rukopisy, které jsem studovala v posledních několika dnech. Zatrnulo mi. Takovou pozornost mohl přivolat pouze jeden jediný.

„Když to nejsou vaši kamarádi, jak můžete vědět, co chtějí?“

„Leccos zaslechnu, paní doktorko. Mám velmi dobrý sluch,“ odpověděl trpělivě a znovu se mnou jednal svým typickým, formálním způsobem. „Také mám docela dobrý postřeh. Na nedělním koncertu si dvě čarodějnice povídaly o Američance – kolegyni čarodějnici –, která našla v Bodleyho knihovně knihu, o níž se předpokládalo, že je ztracená jednou provždy. Od té doby jsem v Oxfordu zaznamenal mnoho nových tváří a jsem z toho nesvůj.“

„Je Mabon. Tím se vysvětluje, proč je v Oxfordu tolik čarodějnic.“ Pokoušela jsem se o stejně trpělivý tón, ačkoliv mi neodpověděl na poslední otázku.

Clairmont se trpce usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, o rovnodennost tu nejde. Jde o ten rukopis.“

„Co o tom svazku víte?“ zeptala jsem se tiše.

„Míň než vy,“ odtušil Clairmont a přimhouřil oči na škvíru. Takhle připomínal mohutnou, smrtící šelmu ještě víc než jindy. „Nikdy jsem ho neviděl. Vy jste ho držela v rukou. Kde je teď, paní doktorko? Nebyla jste tak hloupá, že byste si ho nechala doma, viďte, že ne?“

Jenom jsem žasla. „Vy si myslíte, že jsem ho snad ukradla? Z knihovny? Co si to dovolujete, takhle mě obviňovat!“

„V pondělí večer jste ho neměla,“ pravil. „A dneska jsem ho na vašem stole taky neviděl.“

„Máte postřeh,“ odsekla jsem příkře, „jestli můžete tohle všechno zjistit z místa, kde jste seděl. Vrátila jsem ho už v pátek, když už to musíte vědět.“ Dodatečně mě napadlo, jestli se mi neprohraboval věcmi na stole. „Co je na tom rukopise tak výjimečného, že kvůli tomu čenicháte v papírech kolegyně?“

Trochu sebou cukl, ale radost z toho, že jsem ho přistihla při něčem tak nemístném, tlumil hlodavý strach vyvolaný vědomím, že mě tenhle upír zjevně velmi pozorně sleduje.

„Dělám to z čiré zvědavosti,“ zašklebil se a ukázal přitom zuby. Sarah mi nelhala – upíři žádné dlouhé tesáky nemají.

„Nemyslíte si, doufám, že vám na tohle skočím.“

„To je mi jedno, paní doktorko. Ale měla byste si dávat pozor. Tihle tvorové to myslí vážně. A až pochopí, jak neobyčejná jste čarodějnice?“ Clairmont pohodil hlavou.

„Co tím chcete říct?“ Úplně se mi odkrvil mozek, až se mi z toho zatočila hlava.

„V dnešní době je velmi neobvyklé narazit na čarodějnici s takovým potenciálem.“ Clairmontův hlas zněl jako tiché předení vycházející z hloubi hrdla. „Všichni to ještě nevidí, zatím. Ale já už ano. Vyzařuje to z vás, když se soustředíte. Nebo když se rozčilujete. Démoni z knihovny to určitě brzy vycítí, jestli se to už nestalo.“

„Děkuju za varování. Ale já žádnou pomoc nepotřebuju.“ Chystala jsem se odveslovat, ale upír vymrštil ruku, chytil mě za nadloktí a zastavil mě.

„Na vašem místě bych si tím nebyl tak jistý. Buďte opatrná. Prosím.“ Clairmont zaváhal a dokonalé rysy v jeho tváři se zkřivily, jak s čímsi sváděl vnitřní boj. „Zvlášť pokud znovu potkáte toho čaroděje.“

Upřeně jsem se dívala na ruku, která mi svírala paži. Clairmont mě pustil. Sklopil víčka, takže mu nebylo vidět do očí.

Cestou zpět do loděnice jsem veslovala pomalým, vyrovnaným tempem, ale opakované pohyby nedokázaly zaplašit přetrvávající zmatek a nepříjemné pocity. Tu a tam jsem na pěšině pro vlečení lodí zahlédla čísi šedavý obrys, ale nevšimla jsem si ničeho zvláštního, viděla jsem jen pár lidí, kteří se vraceli na kole z práce, a tuctového člověka, který venčil psa.

Odnesla jsem loď do doku, zamkla ho a vyrazila mírným poklusem po cestě.

Matthew Clairmont stál na druhém břehu řeky před sídlem univerzitního veslařského klubu.

Rozběhla jsem se, a když jsem se ohlédla přes rameno, byl pryč.

Pátá kapitola

Po večeři jsem se posadila na pohovku v obýváku u vyhaslého krbu a zapnula notebook. Proč by se vědec Clairmontova kalibru zajímal o alchymistický rukopis – byť začarovaný – do té míry, aby trávil celý den v knihovně naproti čarodějnici a pročítal staré poznámky o morfogenezi? V jedné z kapes tašky jsem měla zasunutou jeho navštívenku. Vylovila jsem ji a opřela o obrazovku.

Na internetu jsem pod linkem na napínavou detektivku, který neměl s Clairmontem nic společného, a nevyhnutelnými odkazy na sociální sítě našla řadu biografických odkazů, které vypadaly slibně: webové stránky jeho fakulty, článek ve Wikipedii a link na současné členy Královské společnosti.

Klikla jsem na stránky fakulty a odfrkla jsem si. Matthew Clairmont byl jedním z těch členů fakultního sboru, kteří neradi zveřejňují na síti jakékoli informace – včetně akademických. Na webovkách Yale mohl návštěvník získat kontakt prakticky na všechny členy fakulty a prohlédnout si jejich kompletní životopisy. Oxford zjevně přistupoval k právu na soukromí poněkud jinak. Nebylo divu, že tu učil upír.

Žádný odkaz, který by Clairmonta spojoval s nemocnicí, se neukázal, přestože s ní podle vizitky spolupracoval. Zadala jsem do vyhledavače „neurovědy, John Radcliffe“ a dostala jsem se na přehled orgánů katedry. Nebyl tu ovšem jediný odkaz na doktora, pouze dlouhý seznam výzkumných záměrů. Klikala jsem postupně na všechny termíny, až jsem ho nakonec nalezla na stránce věnované „čelnímu laloku“, ačkoliv tím veškeré informace končily.

Článek na Wikipedii byl k ničemu a stránky Královské společnosti nebyly o nic užitečnější. Cokoliv, co podle zmínky na hlavní stránce vypadalo zajímavě, bylo zaheslováno. Zkoušela jsem odhadnout Clairmontovo uživatelské jméno a heslo, ale nepřálo mi štěstí a po šestém marném pokusu mi byl odepřen přístup úplně.

Otráveně jsem se pokusila vyhledat upírovo jméno ve spojitosti s odbornými časopisy.

„Trefa!“ Spokojeně jsem se opřela do židle.

Matthew Clairmont se možná příliš nevyskytoval na internetu, ale v odborné literatuře byl nepochybně činný. Když jsem zatrhla políčko s požadavkem utřídit odkazy podle data, dostalo se mi stručného výpisu z Clairmontovy intelektuální minulosti.

Počáteční pocit vítězství se vytratil. Clairmont neměl jen jednu intelektuální minulost, ale hned čtyři.

První se týkala mozku. Většina z toho byla na mě příliš složitá, ale zdálo se, že Clairmont studoval procesy, s jejichž pomocí zpracovává čelní lalok touhu a žádostivost, a vybudoval si na tom zároveň vědeckou i lékařskou pověst. Učinil několik průlomových objevů ohledně role, jakou sehrává nervový mechanismus při reakci na oddalované uspokojení, což souviselo s funkcí prefrontální kůry. V novém okně jsem si otevřela anatomický nákres, abych se podívala, o jakou část mozku tu šlo.

Někteří tvrdí, že veškerá vědecká práce je životopis schovaný pod řídkým závojem. Zrychlil se mi tep. Vzhledem k tomu, že Clairmont byl upír, upřímně jsem doufala, že oddalované uspokojení je technika, kterou dobře ovládá.

Několik dalších kliknutí mi prozradilo, že Clairmontova profesní dráha se překvapivě odklonila od mozku k vlkům – přesně řečeno k norským vlkům. Značnou část svého výzkumu musel provádět za nocí ve Skandinávii – což pro upíra vzhledem k tělesné teplotě a schopnosti nočního vidění nepředstavovalo žádný problém. Snažila jsem si ho představit v dlouhé bundě a ušmudlaném oblečení ve sněhu s blokem v ruce – ale nepodařilo se mi to.

Potom jsem narazila na první zmínky o krvi.

Když upír v Norsku zkoumal vlky, začal analyzovat jejich krev a podle ní určovat příbuznost a dědičné vzorce. Clairmont rozdělil norské vlky do čtyř klanů, z nichž tři byly domácího původu. Čtvrtý podle něj založil vlk, který se do Norska dostal ze Švédska nebo Finska. Clairmont došel k závěru, že mezi vlky dochází k překvapivému páření napříč smečkami, což vede k výměně genetického materiálu, který ovlivňuje vývoj druhu.

Nyní se věnoval zkoumání dědičných vlastností u jiných živočišných druhů i u člověka. Mnoho prací, které zveřejnil v poslední době, se týkalo technického provádění výzkumu – metod, jak barvit vzorky tkáně, a postupů, jak nakládat s obzvlášť starou a nestabilní DNA.

Chytla jsem se za vlasy a pevně je stáhla v pěsti. Doufala jsem, že tlakem zrychlím krevní oběh a unavené synapse se znovu dostanou do tempa. Tohle nedávalo smysl. Žádný vědec nemohl odvést tolik práce v tolika různých podoborech. Už osvojení potřebných technik by trvalo déle než jeden život – tedy jeden lidský život.

Upír by to mohl dokázat, kdyby se danou problematikou zabýval několik desítek let. Kolik asi tomuhle Matthewovi Clairmontovi s tváří zachovalého třicátníka doopravdy bylo?

Vstala jsem a udělala jsem si čerstvý čaj. V jedné ruce jsem držela kouřící hrnek a druhou jsem prohrabávala tašku, až jsem našla mobil a palcem jsem vymačkala číslo.

Jednou z nejlepších věcí na vědcích je, že u sebe neustále nosí telefon. A hovor přijmou na druhé zazvonění.

„Christopher Roberts.“

„Ahoj Chrisi, tady Diana Bishopová.“

„Diano!“ Chris zněl přátelsky a na pozadí se ozývala hlasitá hudba. „Slyšel jsem, že jsi vyhrála další cenu za svou knížku. Gratuluju!“

„Díky,“ zavrtěla jsem se na sedadle. „Vůbec jsem to nečekala.“

„Já ano. Když jsme u toho, jak pokračují rešerše? Už máš napsanou přednášku?“

„Ani zdaleka,“ odpověděla jsem. Tomu bych se měla věnovat, místo toho naháním upíry na internetu. „Omlouvám se, že tě otravuju v laboratoři. Máš chvilku?“

„Jasně.“ Chris na někoho křikl, ať ztlumí ten randál, ale muzika vyhrávala dál. „Moment.“ Slyšela jsem tlumené zvuky, a potom se rozhostilo ticho. „Teď je to lepší,“ ozval se Chris plaše. „Nováčci jsou na začátku semestru plní energie.“

„Studenti mají vždycky spoustu energie, Chrisi.“ Trochu mě zamrzelo, že přicházím o vzrušenou atmosféru prvních hodin s novými studenty.

„Vždyť to znáš. Ale zpátky k tobě. Co jsi potřebovala?“

S Chrisem jsme nastoupili na fakultu Yale ve stejném roce a ani on neměl dostat definitivu. Nakonec ji získal o rok dřív než já a už předtím mu připadlo MacArthurovo stipendium za vynikající práci v oboru molekulární biologie.

Ale vůbec se nechoval jako odtažitý génius, když jsem mu jednou zavolala, abych se zeptala, co vedlo jednoho alchymistu k vyjádření, že dvěma substancím zahřátým v alembiku narostly větve, jako by to byly stromy. Nikdo jiný z katedry chemie mi nebyl ochotný pomoct, ale Chris vyslal dva doktorandy, aby sehnali materiál potřebný k uskutečnění pokusu, a potom trval na tom, že musím okamžitě přijít do laboratoře. Společně jsme pozorovali přes skleněnou stěnu kádinky, jak šedý nános kalu prochází úžasným vývojem a proměňuje se v červený strom se stovkami větví. Od té doby z nás byli přátelé.

Zhluboka jsem se nadechla. „Nedávno jsem někoho potkala.“

Chris potěšeně hvízdnul. Celá léta se mě snažil seznamovat s muži, které znal z posilovny.

„Nejde o žádný románek,“ dodala jsem spěšně. „Je to vědec.“

„Oslnivý vědec, přesně to, co potřebuješ. Potřebuješ výzvu – a začít trochu žít.“

„To říká ten pravý. Kdy jsi včera odcházel z laboratoře? Kromě toho jeden oslnivý vědec už součástí mého života je,“ popichovala jsem ho.

„Neodbíhej od tématu.“

„Oxford je maloměsto, takže je jasné, že ho budu potkávat. A vypadá to, že ho tu docela uznávají.“ Neříkám celou pravdu, myslela jsem si, ale zas tak moc si nevymýšlím, ospravedlňovala jsem si to. „Dívala jsem se, čím se zabývá, a část z toho chápu, ale muselo mi zároveň něco uniknout, protože dohromady to nedává smysl.“

„Neříkej, že je to astrofyzik,“ děsil se Chris. „Víš, že ve fyzice mám mezery.“

„Nemáš být náhodou geniální?“

„To taky jsem,“ opáčil okamžitě. „Ale moje genialita se nevztahuje na karetní hry ani na fyziku. Jméno?“ Chris se snažil být trpělivý, ale duševní pochody ostatních lidí na něj byly příliš pomalé.

„Matthew Clairmont.“ Jeho jméno mě zašimralo v krku jako vůně hřebíčku z minulé noci.

Chris hvízdl. „Věčně unikající, samotářský profesor Clairmont.“ Na rukou mi naskočila husí kůže. „Jak jsi to dokázala? Očarovala jsi ho svýma očima?“

Chris netušil, že jsem čarodějnice, takže „očarování“ použil pouze jako řečnický obrat. „Líbí se mu moje studie Boyela.“

„Jasně,“ Chris se ušklíbl. „Tys po něm hodila modrozlatejma zářivejma kukadlama a on myslel na Boyleův zákon? Je to vědec, Diano, ne mnich. A uznávaný skutečně je, když jsme u toho.“

„Opravdu?“ zeptala jsem se mdle.

„Opravdu. Byl výjimečný, zrovna jako ty, a začal publikovat už za studií. Kvalitu, žádné cancy – práci, pod kterou by ses ráda podepsala, kdybys ji v průběhu kariéry stihla napsat.“

Přejela jsem pohledem poznámky naškrábané v žlutém linkovaném bloku. „To mluvíš o jeho studii nervových mechanismů a prefrontální kůry?“

„Vidím, že ses informovala,“ pochválil mě Chris. „Jeho první práce jsem moc nesledoval – zajímají mě jeho chemické studie –, ale to, co publikoval o vlcích, vzbudilo značný rozruch.“

„Jak to?“

„Měl pro to neuvěřitelný cit – věděl, proč se vlci rozhodli žít na určitém místě, jak vytváří sociální skupiny, jak se páří. Jako by byl jedním z nich.“

„Třeba je.“ Snažila jsem se o lehký tón, ale pocítila jsem trpkou závist a moje slova zněla příkře a kysele.

Matthew Clairmont s klidem využíval svých výjimečných schopností a žízně po krvi k budování kariéry. Kdyby se v pátek večer rozhodoval, zda se dotkne ilustrací v Ashmoleově svazku, jistě by to udělal. Tím jsem si byla jistá.

„Kdyby byl skutečně vlk, vysvětlovalo by to kvalitu jeho zkoumání,“ pokračoval Chris trpělivě, aniž by komentoval můj tón. „Ale protože vlk není, nezbývá než uznat, že je velice dobrý v tom, co dělá. Když zveřejnili jeho poznatky, zvolili ho za to do Královské společnosti. Lidé mu začali říkat nový Attenborough. Potom se na nějaký čas stáhl.“

To věřím. „A pak se zase objevil a najednou se věnoval evoluci a chemii?“

„Jo, ale zájem o evoluci byl přirozeným pokračováním jeho studia vlků.“

„A proč se o Clairmonta zajímáš ty?“

Chris zněl najednou váhavě. „No, on se totiž chová jako někdo, kdo objevil něco mimořádného.“

„Tomu nerozumím.“ Nakrčila jsem obočí.

„Když se tohle stane, začneme být nervní a chováme se zvláštně. Schováváme se v laboratoři a nejezdíme na konference ze strachu, abychom se neuřekli a nepomohli k průlomovému objevu někomu jinému.“

„Jako vlci.“ Už jsem toho o vlcích věděla spoustu. Majetnické, opatrné chování, jaké popisoval Chris, přesně odpovídalo norskému vlkovi.

„Přesně tak.“ Chris se zasmál. „Nekousl někoho? Nepřistihli ho, jak vyje na měsíc?“

„Pokud vím, ještě ne,“ zamumlala jsem. „A to byl vždycky takový samotář?“

„To se neptáš toho pravého,“ přiznal Chris. „Je vystudovaný lékař, takže musel přijít do styku s pacienty, ačkoliv v lékařské praxi si žádnou pověst nevybudoval. A vlci ho měli rádi. Za poslední tři roky se ovšem neukázal ani na jedné z konferencí, kde by ho člověk čekal.“ Chris se odmlčel. „Ale počkej, vzpomínám si, že před několika lety došlo k takové nepříjemnosti.“

„Co se stalo?“

„Měl přednášku – teď si nevybavím, o čem to přesně bylo – a nějaká žena mu položila otázku. Ptala se chytře, ale Clairmont ji odbyl. Žena se ovšem jen tak nedala. Clairmonta to podráždilo a potom vybuchl. Kamarád, co u toho byl, říkal, že nikdy neviděl, aby někdo tak rychle přešel od zdvořilého vystupování k zběsilému řvaní.“

Chris ještě nedomluvil a já už se snažila o tom skandálu najít nějaké informace. „Jekyll a Hyde, co? Na internetu o tom poprasku nic není.“

„To mě nepřekvapuje. Chemici neperou špinavé prádlo na veřejnosti. To by nás při rozdílení grantů poškodilo všechny. Nechceme, aby si o nás byrokrati mysleli, že jsme vypjatí megalomaniaci. To necháváme fyzikům.“

„Dostává Clairmont granty?“

„No jéje. Ten má peněz jako želez. O kariéru profesora Clairmonta si nedělej starosti. Říká se o něm, že pohrdá ženskými, ale to neznamená, že by mu vyschly finanční zdroje. Na to je jeho práce příliš dobrá.“

„Potkal jsi ho někdy osobně?“ zeptala jsem se, protože jsem chtěla slyšet, jaký měl Chris z Clairmonta pocit.

„Ne. Myslím, že se s ním nesetkalo víc než pár desítek lidí. Neučí. Ale vykládá se toho o něm spousta – prý nemá rád ženské, je to intelektuální snob, neodpovídá na poštu a odmítá pomocníky z řad studentů.“

„Zdá se, že ti to všechno připadá jako drobnosti.“

„To ne,“ opáčil Chris zadumaně. „Ale připadá mi, že na tom zas tolik nezáleží, když vezmeš v úvahu, že se mu třeba povede odhalit tajemství evoluce nebo najít lék na Parkinsonovu chorobu.“

„Děláš z něj něco mezi Salkem a Darwinem.“

„To není špatné přirovnání, když o tom tak přemýšlím.“

„To je vážně tak dobrý?“ Vzpomněla jsem si, jak úporně se soustředil na studium Needhamových písemností, a pomyslela jsem si, že bude nejspíš vskutku skvělý.

„Jo.“ Chris ztišil hlas. „Kdybych si potrpěl na sázky, vsadil bych sto dolarů, že se dožije udělení Nobelovy ceny.“

„Tak si na to plácneme,“ zasmála jsem se.

„Měla bys začít šetřit, Diano, protože tohle projedeš.“ Chris se zachechtal.

„Mám slabost pro chytrý chlapy.“