STÍN NOCI

SHADOW OF NIGHT

Copyright © Deborah Harkness, 2012

All rights reserved

Translation © 2025 by Martina Neradová

ISBN 978-80-284-1194-7

Věnováno mistrnému vypravěči a historikovi

Laceymu Baldwinu Smithovi,

který před časem přišel s nápadem,

že bych měla napsat román.

Minulost nelze vyléčit.

ALŽBĚTA I.,

KRÁLOVNA ANGLIE

ČÁST PRVNÍ

Woodstock:

Panský dvůr

1

Dorazili jsme v nedůstojném čarodějnicko-upířím chumlu. Matthew byl pode mnou a dlouhé nohy měl ohnuté v nezvykle nepřirozené poloze. Mezi sebou jsme tiskli objemnou knihu a stříbrnou figurku, kterou jsem svírala v ruce, odmrštila síla setrvačnosti na druhou stranu místnosti.

„Jsme na správném místě?“ Pro jistotu jsem nechala oči pevně zavřené. Co kdyby se ukázalo, že jsme se nepřesunuli do Oxfordshiru šestnáctého století a zůstali jsme ve státě New York století jedenadvacátého, konkrétně ve stodole na chmel tety Sarah? Ale cizí pachy mi napověděly, že jsem se ocitla mimo svůj čas a prostor. Cítila jsem cosi sladkého, travinatého a k tomu ještě jakousi voskovou vůni, která mi připomněla léto. Kromě toho se ve vzduchu vznášel kouř z hořícího dřeva a slyšela jsem praskání ohně.

„Otevři oči, Diano, a uvidíš sama.“ Mojí tváře se zlehýnka dotkly studené rty a vzápětí se ozvalo tiché zachechtání. Z obličeje, jehož bledost svědčila o tom, že patří upírovi, se na mě dívaly oči v barvě rozbouřeného moře. Matthewovy ruce sjely z mé šíje na ramena. „Jsi celá?“

Po cestě do dávné Matthewovy minulosti jsem měla pocit, že se pod prvním závanem větříku zlomím vedví. Bylo to něco úplně jiného, než co jsem znala z krátkých výprav v čase, které jsem podnikala u tety.

„Ano. Co ty?“ Netroufala jsem si rozhlédnout se kolem sebe, proto jsem se prozatím zaměřila jen na Matthewa.

„Jsem rád, že jsem doma.“ Matthew zvrátil hlavu, až jemně ťukla o prkennou podlahu vystlanou sítinou a levandulí, z nichž se zvedla další vlna letní vůně. Panský dvůr mu byl důvěrně známý, přestože nyní se psal rok 1590.

Moje oči si přivykly na příšeří a postupně odhalily obrysy masivní postele, stolku, úzkých lavic a osamocené židle. Za vyřezávanými sloupky podpírajícími nebesa postele jsem objevila dveře vedoucí do vedlejší místnosti. Byly otevřené a vpouštěly dovnitř světlo, které vykreslovalo na přehozu a podlaze zlatý pokroucený obdélník. Stěny pokoje byly pokryté stejným skvostným táflováním, jaké jsem si pamatovala ze svých několika málo návštěv Matthewova domova v současném Woodstocku. Zaklonila jsem hlavu a spatřila bohatě štukovaný kazetový strop s nápadnou červenobílou tudorovskou růží vyvedenou ve zlatě nad každým z výklenků.

„Když jsme dům stavěli, tyhle růže byly povinným prvkem,“ poznamenal Matthew suše. „Osobně je nemůžu vystát. Při první příležitosti je přetřeme na bílo.“

V náhle vzniklém průvanu se zamihotaly modrozlaté plamínky svíček a vrhly světlo na růžek sytě barevného gobelínu a na tmavé, lesklé stehy, které vytvářely vzor z listů a ovoce na přehozu přes postel. Moderní textilie takhle nezáří.

Usmála jsem se, opojená momentálním pocitem radosti. „Zvládla jsem to. Nepopletla jsem to ani jsem nás neodnesla někam jinam, třeba do Monticella nebo –“

„Nepopletla,“ opětoval můj úsměv Matthew, „udělalas to výborně. Vítej v alžbětinské Anglii.“

Poprvé v životě jsem byla nadšená z toho, že jsem čarodějnice. Coby historička studuju minulost. A coby čarodějnice se do ní můžu přímo podívat. Do roku 1590 jsme se přesunuli, abych se mohla vyučit v umění ztracené magie, ale ve skutečnosti se toho tady můžu naučit mnohem víc. Sklonila jsem hlavu a chystala se k polibku na oslavu našeho úspěchu, když vtom mě zastavil zvuk otvíraných dveří.

Matthew mi přitiskl prst na rty. Pootočil hlavu a vzedmulo se mu chřípí. Ale jakmile poznal, kdo se pohybuje ve vedlejší místnosti, odkud se ozýval tichý šramot, zase se uklidnil. Jedním plynulým pohybem zvedl mě i knihu, potom mě vzal za ruku a vedl mě ke dveřím.

V sousedním pokoji stál u stolu, který byl posetý korespondencí, muž s rozcuchanými hnědými vlasy. Byl průměrně vysoký, elegantní, oblečený v drahých šatech ušitých na míru. Broukal si jakousi mně neznámou melodii tu a tam prokládanou slovy zpívanými příliš tiše, než abych je dokázala zachytit.

Matthewovi přelétl přes obličej užaslý výraz. Pak zvedl koutky úst do vřelého úsměvu.

„Kde doopravdy jsi, můj sladký Matte?“ Muž zdvihl list papíru ke světlu. Matthew v tu ránu přimhouřil oči a spokojený výraz vystřídala nelibost.

„Hledáš něco, Kite?“ Na ta slova mladík upustil papír na stůl, obrátil se a celý se rozzářil. Tuhle tvář už jsem jednou viděla: na brožovaném výtisku Maltského žida od Christophera Marlowa.

„Matte! Pierre říkal, že jsi v Chesteru a možná to domů nestihneš. Ale já věděl, že si naše každoroční setkání nenecháš ujít.“ Jeho slova mi nebyla cizí, ale měla podivnou intonaci, takže chtěla-li jsem mu rozumět, musela jsem se plně soustředit. Alžbětinská angličtina se nelišila od moderní angličtiny tolik, jak nás učili, ale nebyla ani tak srozumitelná, jak jsem doufala na základě obeznámenosti se Shakespearovými hrami.

„Proč nemáš plnovous? Byls nemocný?“ Jakmile mě Marlowe spatřil, zajiskřilo mu v očích. Cítila jsem, jak do mě zavrtává pronikavý pohled, který nade vši pochybnost prozrazoval, že mám co do činění s démonem.

Potlačila jsem nutkání rozběhnout se k jednomu z největších anglických dramatiků, potřást mu rukou a zahrnout ho dotazy. Když teď stál přede mnou, vykouřilo se mi z hlavy i to málo, co jsem se o něm kdysi dozvěděla. Hrála se některá z jeho her už v roce 1590? Kolik mu vlastně je? Určitě je mladší než já nebo Matthew. Nebude mu ani třicet. Srdečně jsem se na něj usmála.

„Kdes našel tohle?“ Marlowe ukázal mým směrem. Z jeho hlasu čišelo pohrdání. Pomyslela jsem si, že za mnou musí viset nějaká mazanice, a ohlédla jsem se přes rameno. Jenže tam nebylo nic.

Marlowe měl na mysli mě. Úsměv mi zmizel ze rtů.

„Opatrně, Kite,“ odsekl Matthew.

Marlowe jeho napomenutí odbyl. „Konečně na tom nezáleží. Než přijedou ostatní, můžeš se s ní těšit, nedáš-li jinak. George už tu samozřejmě dávno je, dopřává si tvého jídla a čte tvé knihy. Stále je bez mecenáše a v kapse nemá ani čtvrťák.“

„S Georgem se rád podělím o všechno, co mám, Kite.“ Matthew se tvářil neutrálně a z mladíka nespouštěl oči, ani když si přitáhl naše propletené prsty ke rtům. „Diano, tohle je můj drahý přítel Christopher Marlowe.“

Představování poskytlo Marlowovi příležitost, aby si mě nepokrytě prohlédl. Změřil si mě pohledem od hlavy k patě. Jeho opovržení bylo očividné, zato žárlivost skrýval lépe. Marlowe byl do mého muže skutečně zamilovaný. Tušila jsem to už v Madisonu, když jsem se dotýkala věnování v Matthewově výtisku Doktora Fausta.

„Nevěděl jsem, že je ve Woodstocku nevěstinec, který se specializuje na přerostlé ženy. Většinou si vybíráš drobnější a pohlednější prostitutky, Matthewe. Tahle je hotová amazonka,“ odfrkl si Kit a ohlédl se přes rameno na listy papíru rozházené po stole. „Podle posledních zpráv z hostince tě na sever nepřivedl chtíč, ale povinnosti. Nechápu, kdes našel čas, aby sis zajistil její služby.“

„Je neuvěřitelné, jak snadno dokážeš vyčerpat mou dobrou vůli,“ zavrčel Matthew varovným tónem, byť ještě pořád klidně. Marlowe si ovšem ničeho nevšiml, zašklebil se a předstíral, že se věnuje vyřizování korespondence. Matthew mi stiskl ruku.

„Opravdu se jmenuje Diana, nebo je to přezdívka, která má přivábit zákazníky? Snad by měla odhalit pravé ňadro či aspoň chodit s lukem a šípy,“ pokračoval Marlowe a zvedl ze stolu list papíru. „Vzpomínáš, jak Bess z Blackfriars vyžadovala, abychom jí říkali Afrodité, než nás nechala –“

„Diana je moje žena.“ Matthew už nestál po mém boku a místo mé ruky svíral Marlowův límec.

„Ne!“ Kit byl zjevně v šoku.

„Ano. To znamená, že je paní tohoto domu, nese mé jméno a je pod mou ochranou. Vzhledem k tomu – a přirozeně také s přihlédnutím k našemu dlouholetému přátelství – doufám, že ze svých úst v budoucnu nevypustíš jediné slůvko kritiky, byť by to bylo šeptem.“

Protřepala jsem si prsty, aby se mi do nich vrátil cit. Matthewovo zlostné sevření způsobilo, že se mi prsten na prostředníčku levé ruky zabořil do masa, až po něm zůstala bledě červená otlačenina. Diamant zasazený vprostřed prstenu sice nebyl broušený, přesto se v něm odráželo teplé světlo z krbu. Tenhle prsten byl nečekaným darem od Matthewovy matky Ysabeau. A Matthew před několika hodinami – nebo spíš staletími, která ovšem teprve nastanou – odříkal slova starého svatebního obřadu a navlékl mi kroužek s diamantem na prst.

Ozval se řinkot nádobí a nato se v místnosti objevili dva upíři. Jedním byl útlý muž s výrazným zjevem, ošlehanou tváří oříškové barvy a černými vlasy i očima. Nesl karafu s vínem a vinnou sklenku s nožičkou ve tvaru delfína, jehož ocasní ploutev podpírala její tělo. Druhým byla vyzáblá, kostnatá žena, která v rukou třímala podnos s chlebem a sýrem.

„Vy jste doma, milorde,“ utrousil viditelně zaskočený upír. Jeho francouzský přízvuk kupodivu způsoboval, že mu bylo snáze rozumět. „Ve čtvrtek jsme dostali zprávu od posla –“

„Změna plánu, Pierre.“ Matthew se otočil k upírce. „Moje žena přišla cestou o zavazadla, Françoise, a šaty, které měla na sobě, byly tak špinavé, že jsem je spálil.“ Matthew tu lež vyslovil se sebevědomou drzostí, ale zdálo se, že přesto nepřesvědčil ani upíry, ani Kita.

„Vaše žena?“ zopakovala po něm Françoise s týmž francouzským přízvukem jako Pierre. „Ale vždyť je teplo–“

„Teplokrevná,“ dokončil za ni Matthew a chopil se skleničky stojící na tácu. „Řekněte Charlesovi, že mu přibyl strávník. Dianě není dobře a lékař jí doporučil, aby jedla čerstvé maso a ryby. Někdo bude muset doběhnout na trh, Pierre.“

Pierre zamrkal. „Jistě, milorde.“

„A kromě toho bude potřebovat něco na sebe,“ poznamenala Françoise a přejela mě zkoumavým pohledem. Matthew přikývl, upírka se otočila k odchodu a Pierre ji následoval.

„Co to máš s vlasy?“ Matthew vzal do ruky rusý pramínek stočený do kudrliny.

„To snad ne,“ povzdychla jsem si. Zvedla jsem ruce a s překvapením zjistila, že namísto špinavě blonďatých vlasů po ramena mám rezavé lokny až po pás. Naposledy si moje vlasy dělaly, co chtěly, když jsem na vysoké hrála Ofélii v Hamletovi. Tehdy nebyl jejich nepřirozeně rychlý růst a změna odstínu dobrým znamením a nic dobrého to nevěstilo ani teď. Během cesty do minulosti se ve mně probudila čarodějnice. Těžko říct, jaká další kouzla se utrhla ze řetězu.

Upíři by možná vycítili adrenalin a náhlý vzestup úzkosti, který moje zjištění doprovázel, nebo by zaslechli prozpěvování mé krve. Ale démoni jako Kit dokážou zaznamenat narůstající čarodějnou energii.

„Kristovy rány!“ Marlowův úsměv byl plný zášti. „Přivedl jsi domů čarodějnici. Jaké špatnosti se dopustila?“

„Nech toho, Kite. O to se nestarej.“ Matthewův hlas znovu nabral velitelský tón, ale jeho ruka stále něžně spočívala na mých vlasech. „Neboj, mon coeur. Určitě to není nic víc než vyčerpání.“

Šestý smysl mi napovídal, že se Matthew plete. Moji poslední proměnu nebylo možné vysvětlit pouhou únavou. Čarodějnické schopnosti jsem podědila, ale pořád jsem si nebyla jistá jejich rozsahem. Dokonce ani moje teta Sarah, ani její partnerka Emily Matherová – obě čarodějnice – nevěděly určitě, co všechno zahrnují a jak je nejlépe ovládat. Matthewovo vědecké testování odhalilo genetické ukazatele značící magický potenciál mé krve, jenže nikdo mi nemohl zaručit, že se tyhle schopnosti doopravdy rozvinou.

Moje strachování přerušil příchod Françoise, která se vrátila s jakousi jehlou s velkým ouškem a pusou plnou špendlíků. S ní přišla také kupa sametu, vlny a plátna. Dole z té hromady čouhaly štíhlé snědé nohy svědčící o tom, že kdesi uvnitř je uvězněný Pierre.

„K čemu to je?“ zeptala jsem se podezíravě a ukázala na špendlíky.

„Přece na to, aby se madame dostala do tohohle.“ Françoise popadla jakýsi tmavě hnědý oděv, který ležel navrchu a připomínal pytel na mouku. Nezdálo se mi, že by zrovna tohle byly šaty pro hostitelku, ale vzhledem ke své neznalosti alžbětinské módy jsem byla Françoise vydána na milost.

„Běž dolů, kam patříš, Kite,“ vyzval Matthew svého přítele. „Záhy se k tobě přidáme. A drž jazyk za zuby. Tohle je můj příběh, tudíž ho nebudeš vyprávět ty, ale já.“

„Jak si přeješ, Matthewe.“ Marlowe si stáhl okraj temně fialového kabátce, jenže s nenuceností toho gesta se neslučoval třes jeho rukou. Potom se rozloučil lehkou, posměšnou úklonou, čímž dal najevo, že respektuje Matthewův pokyn a zároveň si z něj tak trochu utahuje.

Když byl démon pryč, Françoise přehodila pytel přes lavici a obešla mě kolem dokola, aby si prohlédla mou postavu a rozhodla se, kde zahájí útok. Pak si popuzeně povzdychla a začala mě oblékat. Matthew se přesunul ke stolu, kam ho přitáhly papíry rozházené po jeho desce. Rozložil papír pečlivě složený do čtyřúhelníku a zapečetěný kouskem narůžovělého vosku a rychle přejel pohledem po drobném písmu.

„Dieu. Na tohle jsem zapomněl. Pierre!“

„Milorde?“ Z hloubi záhybů se ozval přidušený hlas.

„Položte to a povězte mi, jak je to s poslední stížností lady Cromwellové.“ Matthew se k Pierrovi i k Françoise choval důvěrně, ale současně i autoritativně. Jestli je tohle způsob, jak jednat se služebnictvem, bude mi chvíli trvat, než se to naučím.

Ti dva si šuškali u ohně, zatímco Françoise špendlila, vázala a halila mě do přijatelného oděvu. Všimla si, že mám jen jednu náušnici – zlaté zohýbané drátky osázené drahými kamínky, které původně patřily Ysabeau –, a nespokojeně zamlaskala. Tahle náušnice, Matthewův výtisk Doktora Fausta a malá stříbrná figurka Diany byly oněmi třemi předměty, které nám pomohly vrátit se do konkrétní doby. Françoise se chvíli probírala obsahem truhly stojící opodál a zanedlouho našla druhou náušnici do páru. O šperky bylo tedy postaráno a zbývalo jen, aby mi natáhla silné punčochy nad kolena a zajistila je šarlatovou stuhou.

„Myslím, že můžu jít,“ usoudila jsem. Už jsem se nemohla dočkat, až sejdu dolů a konečně začnu doopravdy žít v šestnáctém století. Číst knihy o historii není totéž jako zakusit dávno minulou éru na vlastní kůži. To mi potvrdila i krátká epizoda s Françoise a rychlokurz na téma dobového odívání.

Matthew si mě prohlédl. „To bude stačit. Prozatím.“

„To stačí bohatě, protože vypadá skromně a nevýrazně,“ opáčila Françoise. „Přesně tak, jak má v tomhle domě vypadat čarodějnice.“ Matthew její vyjádření přešel mlčením a obrátil se ke mně. „Než půjdeme dolů, Diano, nezapomeň, že si musíš dávat pozor na jazyk. Kit je démon a George ví, že jsem upír, ale i ti nejméně předpojatí ze všech jsou nedůvěřiví vůči tvorům, které neznají a kteří se odlišují od ostatních.“

Sešli jsme do velkého sálu, kde jsem popřála dobrý večer Georgovi, Matthewovu příteli, který byl bez peněz a bez mecenáše. Zvolila jsem zdvořilý pozdrav, který jsem považovala za příhodný alžbětinské době i konkrétní situaci.

„Mluví ta žena vůbec anglicky?“ George na mě vyjeveně zíral a nasadil si brýle s kulatými obroučkami, které zvětšovaly jeho modré oči do té míry, až připomínaly žabí bulvy. Druhou ruku měl v bok, takový postoj jsem naposledy viděla na nějaké miniatuře ve Viktoriině a Albertově muzeu.

„Žije v Chesteru,“ vysvětloval Matthew rychle. George se tvářil pochybovačně. Bylo jasné, že ani divočina severní Anglie neospravedlňovala mou zvláštní mluvu. Matthewův přízvuk se postupně změkčoval a přizpůsoboval dobové intonaci a barvě hlasu, ale můj zůstával jednoznačně moderní a americký.

„Je to čarodějnice,“ dodal Kit a usrkl vína.

„Skutečně?“ George mě zkoumal s novým zájmem. Necítila jsem žádný tlak, který by napovídal, že se na mě dívá démon, žádné pálení, jaké způsobuje pohled čarodějnice, ani mrazení, jaké dokáže vyvolat upír. George byl prostě obyčejný teplokrevník – muž středního věku, který vypadal, jako by byl unavený životem. „Ale Matthewe, ty přece nemáš čarodějnice o nic víc v lásce než Kit. Vždycky jsi mě od tohohle tématu odrazoval. Když jsem chtěl napsat báseň o Hekaté, řekl jsi –“

„Tuhle v lásce mám. Dokonce natolik, že jsem si ji vzal,“ přerušil ho Matthew a na dotvrzení svých slov mi vlepil pusu.

„Ty ses s ní oženil!“ George přelétl pohledem ke Kitovi. Odkašlal si a pokračoval: „V tom případě máme dva nečekané důvody k radosti: nezdržely tě pracovní povinnosti, jak si myslel Pierre, a vrátil ses domů s manželkou. Blahopřeji.“ Jeho pompézní tón mi připomněl zahajovací proslov, jaký bývá pronášen při promocích. Musela jsem se ovládat, abych se nerozesmála. George mi na oplátku věnoval zářivý úsměv a uklonil se. „Jmenuji se George Chapman, paní Roydonová.“

Tohle jméno mi znělo povědomě. Začala jsem pátrat v neuspořádaných vědomostech, které mám coby historička uložené v hlavě. Chapman nebyl alchymista – na tuhle oblast se specializuju, ale v mozkových závitech věnovaných tomuto tajuplnému tématu jsem jeho jméno nenašla. Byl to další spisovatel, jako Marlowe, jenom jsem si nemohla vzpomenout na žádné jeho dílo.

Jakmile proběhlo nezbytné představení, Matthew souhlasil s tím, že se spolu s hosty na chvíli posadí ke krbu. Muži se bavili o politice a George se mě vyptával na stav cest a na počasí, abych se aspoň nějak mohla zapojit do hovoru. Mluvila jsem, pouze pokud to bylo nutné, a pokoušela jsem se volit taková slova a gesta, která by mi pomohla budit zdání, že jsem skutečnou alžbětinkou. George potěšilo, jak pozorná jsem posluchačka, a odměnil mě dlouhým pojednáním o svém nejnovějším literárním počinu. Kit, kterému se nelíbilo, že se ocitl ve vedlejší roli, Georgovu přednášku přerušil a nabídl nám, že přečte kousek ze svého Doktora Fausta.

„Poslouží mi to jako taková zkouška nanečisto mezi přáteli,“ prohlásil démon s lesknoucíma se očima. „Než přijde výstup naostro.“

„Teď ne, Kite. Půlnoc je dávno pryč a Diana je unavená po cestě,“ namítl Matthew a pomohl mi na nohy.

Kit nás při odchodu provázel pohledem. Poznal, že něco skrýváme. Zachytil každý podivně znějící obrat, kterého jsem se dopustila, a když si Matthew nemohl vzpomenout, kde má uloženou loutnu, zatvářil se přemítavě.

Než jsme opustili Madison, Matthew mě před Kitem varoval. Prý je neobvykle vnímavý, dokonce i na démona. Přemýšlela jsem, jak dlouho bude Marlowovi trvat, než mu dojde, jaké tajemství se snažíme ututlat. Odpovědi na tuto otázku jsem se dočkala za několik málo hodin.

Druhý den ráno jsme si povídali v bezpečí vyhřáté postele, zatímco se kolem nás probouzel dům.

Na moje dotazy o Kitovi (synovi obuvníka, jak se ukázalo) a Georgovi (který k mému údivu nebyl o moc starší než Marlowe) Matthew odpovídal ochotně. Ale jakmile jsem přeskočila k praktickým záležitostem, k chodu domácnosti a dobovému chování žen, brzy se začal nudit.

„Co moje šaty?“ zeptala jsem se ve snaze přimět ho, aby se zabýval tím, co mě bezprostředně zajímalo.

„Myslím, že vdané ženy nespí v tomhle,“ opáčil Matthew a zatahal za jemnou látku mé volné noční košile. Rozvázal mi tkaloun procházející řasením u krku a chystal se, že mě políbí pod uchem, aby mě o svém mínění přesvědčil, když vtom někdo prudce roztáhl závěs u postele. Zamžourala jsem do jasného světla.

„Takže co?“ dožadoval se vysvětlení Marlowe.

Přes rameno mu nakukoval druhý démon tmavé pleti. Protože byl drobné postavy a měl špičatou bradu, ještě zdůrazněnou stejně zašpičatělou kaštanovou bradkou, připomínal spíš neposedného skřítka. Bylo zřejmé, že jeho vlasů se nedotkl hřeben už celé týdny. Sevřela jsem si noční košili na prsou, poněvadž jsem si dobře uvědomovala, že je průsvitná a nic pod ní nemám.

„Viděl jsi přece kresby mistra Whitea z osady Roanoke, Kite. Tahle čarodějnice vůbec nevypadá jako domorodí obyvatelé Virginie,“ dal najevo zklamání neznámý démon. Až dodatečně si všiml Matthewa, který na něj upíral zlostný pohled. „Pardon, dobré ráno, Matthewe. Půjčil bys mi, prosím, kružidlo? Slibuji, že ho tentokrát nenamočím v řece.“

Matthew sklonil hlavu k mému rameni a se zasténáním zavřel oči.

„Musí být z Nového světa – nebo z Afriky,“ trval na svém Marlowe a stále mi odmítal říkat jménem. „Z Chesteru není. Ani ze Skotska, z Irska, Walesu, Francie nebo z impéria. Nevěřím, že by byla Holanďanka nebo Španělka.“

„Dobré ráno, Tome. Je nutné, abyste s Kitem diskutovali o Dianině rodišti právě teď a tady, v mojí ložnici?“ Matthew mi utáhl tkaloun košile.

„Příliš dobré na to, abys ho proležel v posteli, i kdyby s tebou cloumala zimnice. Kit říká, že sis tu čarodějnici musel vzít v horečkách. Jinak nelze tvou lehkomyslnost nijak vysvětlit.“ Tom mlel a mlel, jak mají démoni ve zvyku, a s odpovědí na Matthewovu otázku se neobtěžoval. „Cesty jsou vyschlé, jsme tady už drahnou dobu.“

„A víno už je pryč,“ postěžoval si Marlowe.

„Jsme tady“? Přijelo jich víc? Panský dvůr už teď praskal ve švech.

„Ven! Madame se musí umýt, než předstoupí před jeho lordstvo.“ Do ložnice vešla Françoise a nesla lavor s horkou vodou. Za ní se jako obvykle táhl Pierre.

„Stalo se něco důležitého?“ vyzvídal George zpoza závěsu. Vstoupil do místnosti bez ohlášení a šikovně zhatil Françoisinu snahu vypoklonkovat ostatní ze dveří. „Lord Northumberland byl ponechán o samotě ve velkém sále. Kdyby byl mým mecenášem, choval bych se k němu jinak!“

„Hal si čte pojednání o rovnováze, které mi zaslal jeden matematik z Pisy. A je docela spokojený,“ opáčil Tom naštvaně a posadil se na okraj postele.

Určitě mluví o Galileovi, uvědomila jsem si s nadšením. V roce 1590 byl Galileo profesorem na univerzitě v Pise. Jeho práce o rovnováze ještě nebyla publikována.

Tom. Lord Northumberland. Někdo, kdo si dopisoval s Galileem.

V úžasu jsem pootevřela pusu. Démon usazený na prošívaném přehozu nemůže být nikdo jiný než Thomas Harriot.

„Françoise má pravdu. Ven. Všichni,“ ozval se Matthew stejně rozzlobeně jako Tom.

„Co máme říct Halovi?“ zeptal se Kit a výmluvně stočil oči mým směrem.

„Že budu zanedlouho dole,“ odpověděl Matthew. Převalil se na bok a přitáhl si mě k sobě.

Počkala jsem, až jeho přátelé vypochodují z komnaty, a potom jsem ho plácla do hrudníku.

„Za co?“ Sykl, jako by ho to zabolelo, ačkoliv ve skutečnosti jsem si pohmoždila pouze vlastní pěst.

„Za to, že jsi mi neřekl, kdo jsou tvoji kamarádi!“ Opřela jsem se o loket a zírala na něj. „Velký dramatik Christopher Marlowe. George Chapman, básník a učenec. Matematik a astronom Thomas Harriot, jestli se nepletu. A dole čeká hrabě čaroděj!“

„Nevzpomínám si, kde k té přezdívce Jindřich přišel, ale zatím mu tak ještě nikdo neříká.“ Matthew se tvářil pobaveně, což jen přispělo k mému rozhořčení.

„Už chybí jen sir Walter Raleigh a máme pod střechou celou Školu noci.“ Při mé zmínce o legendární skupině radikálů, filozofů a volnomyšlenkářů se Matthew zadíval z okna. Thomas Harriot. Christopher Marlowe. George Chapman. Walter Raleigh. A –

„Kdo jsi vlastně ty, Matthewe?“ Nenapadlo mě zeptat se ho dřív, než jsme odjeli.

„Matthew Roydon,“ odpověděl s hlavou nakloněnou na stranu, jako bychom se právě seznamovali. „Přítel básníků.“

„Historici o tobě nevědí skoro nic,“ hlesla jsem ohromeně. Matthew Roydon byl nejtajemnější postavou spojenou se záhadnou Školou noci.

„Ale když teď víš, kdo Roydon je, nijak tě to nepřekvapuje, viď, že ne?“ Matthew pozvedl černé obočí.

„Tohle mě bude překvapovat do konce života. Mohl jsi mě na to upozornit dopředu, ne až tady.“

„A co bys udělala? Než jsme se vydali na cestu, měli jsme sotva čas, abychom se oblékli, těžko bys stihla zahájit výzkumný projekt.“ Matthew se posadil a shodil nohy z postele. Času, který jsme mohli strávit jen ve dvou, se nám dostalo pohříchu málo. „S tím si nemusíš dělat starosti. Jsou to jen obyčejní lidé, Diano.“

Matthew si mohl říkat, co chtěl, na těchto pánech ale nic obyčejného nebylo. Škola noci zastávala kacířské názory, pohrdala zkorumpovaným dvorem královny Alžběty a ušklíbala se nad intelektuální domýšlivostí církve a akademické obce. Přesný popis této skupiny zněl „šílená, pochybná a nebezpečná pro všechny, kdo o ní věděli“. Tohle nebylo žádné příjemné setkání přátel o halloweenské noci. Ocitli jsme se přímo v hnízdě sršáním, ve středu intrik alžbětinské doby.

„I když si odmyslím, jak bezhlavě se tvoji přátelé dokážou chovat, nemůžeš čekat, že zůstanu klidná, jestliže mě představíš lidem, jejichž studiem se zabývám celý život,“ namítla jsem. „Thomas Harriot patří k nejpřednějším astronomům své doby. Tvůj přítel Jindřich Percy je alchymista.“ Pierre, zjevně obeznámený s tím, jak vypadá žena na pokraji výbuchu, rychle podával mému muži krátké černé kalhoty, aby neměl holé nohy, až můj vztek propukne naplno.

„Stejně jako Walter a Tom.“ Matthew si nabízené kalhoty nevzal a místo toho se podrbal na bradě. „Kit se v tom taky trochu rýpá, ale dost neúspěšně. Zkus se oprostit od všeho, co o nich víš. Beztak to nejspíš nebude pravda. A měla by sis dát pozor i na moderní nálepkování,“ pokračoval a konečně popadl kalhoty a navlékl si je. „Školu noci si vymyslí Will, aby popudil Kita, ale to se stane až za pár let.“

„Co dělá, udělal nebo ještě udělá William Shakespeare, je mi jedno, pokud mi teď neoznámíš, že čeká ve velkém sále spolu s hrabětem Northumberlandem!“ opáčila jsem a vyklouzla z vysoké postele.

„Will tady samozřejmě není.“ Matthew odmítavě mávl rukou. „Walterovi se nelíbí, jak zachází s básnickým metrem, a Kit ho považuje za neumětela a zloděje.“

„No to se mi ulevilo. A co jim chceš namluvit o mně? Marlowe ví, že něco tajíme.“

Matthew na mě upřel šedozelené oči. „Pravdu, řekl bych.“ Pierre mu podal doublet – černý, bohatě vyšívaný kabátec – a strnule zíral kamsi přes moje rameno jako vzorový sluha. „Že jsi čarodějnice z Nového světa, která dokáže cestovat časem.“

„Pravdu,“ zopakovala jsem po něm bezbarvě. Pierre slyšel každé slovo, ale nedal na sobě nic znát, a Matthew ho přehlížel, jako by byl neviditelný. Jestlipak se tu zdržíme tak dlouho, že se i já naučím nevnímat jeho přítomnost?

„Proč ne? Tom si zapíše všechno, co řekneš, a srovná to se svými poznámkami o algonkinském jazyce. Jinak si tě nikdo moc všímat nebude.“ Zdálo se, že Matthew si dělá víc starostí s oblékáním než s reakcí svých přátel.

Françoise se vrátila se dvěma teplokrevnými dívkami, které třímaly v náručí hromady šatů. Ukázala na mou noční košili a já se přikrčila za pelestí, abych se svlékla. Naštěstí jsem byla ze šaten zvyklá převlékat se před lidmi, které neznám. Vytáhla jsem si košili nad boky a potom až k ramenům.

„Kit si mě všímat bude. Hledá důvod, proč mě nesnášet, a tohle mu jich poskytne hned několik.“

„S tím žádné problémy nebudou,“ prohlásil Matthew sebevědomě.

„Je to tvůj přítel, nebo tvoje loutka?“ Právě jsem se pokoušela přetáhnout si košili přes hlavu, když vtom jsem zaslechla přidušený výkřik „mon Dieu“.

Ztuhla jsem. Françoise se vyděsila, protože spatřila moje záda s jizvou ve tvaru půlměsíce, která se táhla po celé jejich šíři v dolní části hrudního koše, a hvězdou umístěnou mezi mými lopatkami.

„Já madame ustrojím,“ obrátila se Françoise ke komorným jakoby nic. „Nechte tady šaty a vraťte se ke své práci.“

Komorné udělaly pukrle a odešly beze slova, ačkoliv se jim ve tváři zračila jistá zvědavost. Moje znamení neviděly. „Kdo jí to udělal?“ zeptala se Françoise a zároveň s ní se ozval i Matthew: „Nikdo se to nesmí dozvědět,“ a já, poněkud nejistě: „Je to jen jizva.“

„Někdo vás ocejchoval znakem rodiny de Clermontových,“ trvala na svém Françoise a vrtěla hlavou. „Znakem, který používá náš milord.“

„Porušili jsme smlouvu.“ Kdykoli jsem si vzpomněla na noc, kdy mě jiná čarodějnice ocejchovala jako zrádkyni, musela jsem potlačit nepříjemné svírání žaludku. „Tohle byl trest od Kongregace.“

„Proto jste oba tady,“ odfrkla si Françoise. „Ta smlouva byla od počátku nesmysl. Philippe de Clermont na to nikdy neměl přistoupit.“

„Aspoň jsme v bezpečí před lidmi.“ Ne že bych si tu smlouvu nebo devět členů Kongregace, kteří dohlíželi na její plnění, najednou oblíbila, ale nebylo možné popřít, že dlouhodobě dokázala ochránit nadpřirozené bytosti před nežádoucí pozorností. Dávný slib přijatý démony, upíry a čarodějnicemi jim zakazoval, aby se pletli lidem do politiky a náboženství a aby mezi sebou navazovali vztahy. Čarodějnice a čarodějové měli držet spolu a zrovna tak upíři a démoni. Neměli se co zamilovávat do bytosti jiného druhu, natož si ji brát.

„V bezpečí? Nemyslete si, že jste tady v bezpečí, madame. To není nikdo z nás. Angličané jsou pověrčiví, mají sklony vidět ducha na každém hřbitově a čarodějnici u každého kotlíku. Kongregace je to jediné, co nás chrání před naprostou zkázou. Děláte dobře, že jste se uchýlili sem. Pojďte, musíte se obléknout a jít za ostatními.“ Françoise mi pomohla z noční košile a podala mi navlhčený ručník a misku s čímsi lepkavým, co vonělo po rozmarýnu a pomerančích. Byl to zvláštní pocit, nechat se opečovávat jako dítě, ale věděla jsem, že lidi v Matthewově postavení v této době myli, oblékali a krmili jako panenky. Pierre podal Matthewovi pohár s něčím, co bylo tmavší než víno.

„Nejen že je to čarodějnice, ona je také fileuse de temps?“ zeptala se Françoise tiše. Neznámý výraz, přadlena času, ve mně vyvolal představu mnoha pestrobarevných nití, po nichž jsme došli do konkrétního bodu v minulosti.

„Ano.“ Matthew přikývl. Upíjel nápoje z poháru a díval se na mě.

„Ale pokud přišla z jiné doby, znamená to…,“ spustila Françoise s vykulenýma očima. Pak se zatvářila zamyšleně. Matthew se nejspíš chová a zní jinak, než je zvyklá.

Napadlo ji, že tohle není ten Matthew, kterého zná, zalekla jsem se.

„Stačí, když víme, že je pod milordovou ochranou,“ zasáhl do toho ostře Pierre. Podal Matthewovi dýku. „Co to znamená, není důležité,“ dodal varovným tónem.

„Znamená to, že ji miluji a ona miluje mě.“ Matthew se upřeně zadíval na sluhu. „Taková je pravda bez ohledu na to, co povím ostatním. Jasné?“

„Ano,“ odpověděl Pierre, přestože tón jeho hlasu svědčil spíš o opaku.

Matthew vrhl tázavý pohled na Françoise, která našpulila rty a neochotně kývla.

Potom se Françoise obrátila zpátky ke mně a zabalila mě do silné plátěné osušky. Musela si všimnout i dalších znamení na mém těle. Těch, která jsem si odnesla z toho nekonečného dne, kdy jsem byla v moci čarodějnice Satu, i jizev z pozdější doby. Na nic víc už se ovšem nezeptala, posadila mě do křesla u krbu a začala mi pročesávat vlasy.

„A tato křivda byla spáchána poté, co jste čarodějnici vyznal lásku, milorde?“ zeptala se Françoise.

„Ano.“ Matthew si připnul dýku k pasu.

„Z toho vyplývá, že ji neocejchoval manjasang,“ zabručel Pierre. Použil starý výraz, kterým se v okcitánštině označoval upír – pojídač krve. „Nikdo z nich by neriskoval, aby se proti němu obrátil hněv de Clermontových.“

„Ne, byla to čarodějnice.“ Přestože jsem byla chráněná před závany studeného vzduchu, při téhle poznámce jsem se zachvěla.

„Ale manjasangové byli u toho a nezabránili tomu,“ dodal Matthew ponuře. „A také za to zaplatí.“

„Co se stalo, nedá se odestát.“ Nechtěla jsem způsobit nevraživost mezi upíry. Už tak jsme měli problémů víc než dost.

„Jestliže vás milord pojal za choť a poté vás unesla čarodějnice, potom to nelze odbýt mávnutím ruky.“ Françoise mi hbitými prsty zaplétala vlasy do pevných copů. Potom mi copy obtočila kolem hlavy a zajistila je sponkami. „V téhle Bohem zapomenuté zemi, kde je věrnost neznámý pojem, sice používáte jméno Roydonová, ale my nikdy nezapomeneme, že patříte do rodu de Clermontových.“

Matthewova matka mě varovala, že de Clermontovi drží při sobě. V jedenadvacátém století jsem se ošívala při vědomí, že z rodové příslušnosti vyplývají jisté povinnosti a omezení. Jenže teď jsem se ocitla v roce 1590, vybavená magickými schopnostmi, které jsem nedokázala ovládat, o čarodějnictví jsem věděla jen velmi málo a můj nejstarší předek, o jehož existenci se dochovaly nějaké doklady, se ještě nenarodil. Tady jsem se nemohla opřít o nic jiného než o vlastní rozum a Matthewa.

„Náš vzájemný vztah byl tehdy zcela jasný. Ale teď nechci žádné trable.“ Podívala jsem se na prsten od Ysabeau a palcem jsem přejela po jeho kroužku. Jestliže jsem doufala, že bude možné, abychom hladce vpluli do minulosti, teď se ukázalo, že je to nepravděpodobné a naivní. Rozhlédla jsem se kolem. „A tohle…“

„Jsme tu jen ze dvou důvodů, Diano: abychom ti našli učitele a abychom našli ten alchymický rukopis, pokud to půjde.“ Právě zásluhou záhadného rukopisu známého jako Ashmoleův svazek č. 782 jsme se dali dohromady. V jedenadvacátém století byl bezpečně ukryt mezi miliony knih v oxfordské Bodleyově knihovně. Když jsem tehdy vyplňovala žádanku, ve snu by mě nenapadlo, že tenhle prostý úkon prolomí složité kouzlo, které tento rukopis poutalo k regálu ve skladišti, nebo že se totéž kouzlo obnoví, jakmile svazek vrátím knihovníkovi. Netušila jsem nic ani o četných tajemstvích čarodějnic, upírů a démonů, o nichž se prý ve svazku psalo. Matthew se domníval, že bude moudřejší hledat svazek č. 782 v minulosti než pokoušet se prolomit kouzlo podruhé v moderním světě.

„Do té doby, než se vrátíme, budeme doma tady,“ pokračoval a snažil se mi dodat jistoty.

Masivní nábytek, který mě obklopoval, jsem znala z muzeí a aukčních katalogů, ale věděla jsem, že na Panském dvoře se nikdy doma cítit nebudu. Promnula jsem mezi prsty silné plátno osušky – tolik nepodobné vybledlým froté ručníkům v domě Sarah a Em, opotřebeným příliš častým praním. Z vedlejší místnosti se ozývaly hlasy, jejichž rytmus a melodie by zaskočily každého moderního člověka, historiky nevyjímaje. Jenže minulost byla naší jedinou možností. To jasně vyplynulo z událostí posledních dní, které jsme strávili v Madisonu, kdy nás naháněli ostatní upíři a Matthewa málem zabili. Jestli má náš plán fungovat, musíme se zaměřit především na to, abych dokázala vystupovat jako řádná alžbětinka.

„Ó překrásný nový svět.“ Citovat ze Shakespearovy Bouře dvě desetiletí před jejím napsáním bylo z historického hlediska hrubým prohřeškem, ale tohle ráno bylo náročné.

„Jest to pro tebe novou věcí,“ odpověděl Matthew. „Jsi připravená vyrazit do boje?“

„Samozřejmě. Snad abych se dooblékla.“ Narovnala jsem se a vstala ze židle. „Jak mám pozdravit hraběte?“

2

Moje obavy, že nebudu schopná dostát pravidlům etikety, se ukázaly jako zbytečné. Při setkání s takovým hrabětem, jakým byl roztomilý obr Jindřich Percy, nebyly tituly a forma oslovení důležité.

Françoise, která si na dobrých mravech zakládala, nespokojeně pomlaskávala, točila se kolem mě a prováděla poslední úpravy mé narychlo sehnané výstroje: navlékla mě do číchsi spodniček, prošívaného korzetu, který měl vymodelovat mou sportovní postavu do tradičnějšího ženského tvaru, vyšívané haleny s vysokým nařaseným límečkem vonící po levanduli a cedru, černé zvonové sukně ze sametu a Pierrova nejlepšího kabátce, což byl jediný kus oblečení, který se aspoň přiblížil mé velikosti. Ale ať se Françoise snažila sebevíc, doublet mi nešel dopnout přes ňadra. Zadržela jsem dech, vtáhla břicho a doufala v zázrak. Françoise stáhla tkalouny korzetu, jenže k tomu, abych se proměnila v sylfu, bájné éterické stvoření, by bylo zapotřebí boží intervence.

Během tohoto složitého procesu jsem se Françoise vyptala na řadu věcí. Vycházela jsem ze znalosti dobových portrétů, proto jsem očekávala, že mi sukni zespodu nadzvedne nepraktická konstrukce připomínající klícku na ptáky, které se říkalo krinolína. Françoise mi ovšem vysvětlila, že ty se nosí jen při formálnějších příležitostech. Místo toho mi pod sukněmi uvázala kolem pasu vycpanou látkovou podpěru ve tvaru koblihy. Tohle opatření mělo jedinou výhodu, a sice že se mi navrstvené sukně nelepily na nohy, takže jsem mohla bez větších obtíží chodit – aspoň pokud se mi do cesty nedostal nábytek a do cíle jsem se mohla dostat chůzí přímo za nosem. Jenže budu muset vystřihnout pukrle. Françoise mě rychle naučila jak na to a zároveň mě seznamovala s tím, jak se používají různé tituly Jindřicha Percyho – oslovovali ho „lord Northumberland“, přestože jeho příjmení znělo Percy a přestože byl hrabě.

Ale k tomu, abych nově nabyté znalosti uplatnila v praxi, jsem se vůbec nedostala. Jakmile jsem s Matthewem vešla do velkého sálu, vyskočil nám na pozdrav vytáhlý mladík v cestovních šatech z měkké hnědé kůže zacákaných od bláta. Zvedl husté popelavé obočí, až se přiblížilo k výrazné špičce, do níž mu vybíhaly vlasy uprostřed čela, a tvář mu ožila zvídavým pohledem.

„Hale.“ Matthew se rozzářil dobrosrdečným úsměvem staršího bratra. Hrabě si ovšem starého přítele nevšímal a místo toho vyšel v ústrety mně.

„P-p-paní Roydonová.“ Hrabě měl hluboký, monotónní hlas bez slyšitelné modulace a přízvuku. Než jsme sešli dolů, Matthew mě upozornil, že je Jindřich trochu nahluchlý a od dětství koktá. Zato uměl dobře odezírat ze rtů. Konečně někdo, s kým jsem mohla mluvit bez zábran.

„Vidím, že mě opět předběhl Kit,“ usmál se Matthew posmutněle. „Doufal jsem, že ti to oznámím sám.“

„Co na tom sejde, kdo se první podělí o radostnou zprávu?“ Lord Northumberland se uklonil. „Děkuji vám za pohostinnost, paní, a omlouvám se, že před vás předstupuji v tomhle stavu. Je od vás laskavé, že tu strpíte přátele svého muže tak záhy. Měli jsme odjet, jakmile jsme se dozvěděli o vašem příjezdu. Hostinec by byl příhodnějším řešením.“

„Jste tu velice vítán, můj pane.“ V tu chvíli mělo přijít pukrle, jenže v těžkých černých sukních a pevně utaženém korzetu jsem se nedokázala zlomit v pase. Nakročila jsem do příslušné uctivé polohy, ale když jsem se pokrčila v kolenou, zakymácela jsem se. Zachránila mě mohutná tlapa s nakrátko ostříhanými nehty.

„Stačí Jindřich, paní. Všichni mi říkají Hal, takže moje křestní jméno lze považovat za poměrně formální oslovení.“ Hrabě záměrně mluvil potichu, jak to dělají mnozí nedoslýchaví lidé. Pustil mě a obrátil se k Matthewovi. „Proč nemáš vousy? Byls nemocný?“

„Trocha zimnice, nic víc. Manželství mě uzdravilo. Kde jsou ostatní?“ Matthew se rozhlédl, ale Kita, George ani Toma nikde neviděl.

Velká síň Panského dvora vypadala za světla úplně jinak než v noci, kdy jsem ji spatřila poprvé. Teď ráno se ukázalo, že to, co jsem považovala za důkladné obložení, jsou ve skutečnosti okenice. Všechny byly otevřené, takže místnost působila vzdušně a prostorně navzdory ohromnému krbu zasazenému do protější zdi. Krb byl zdobený kousky kamenných ornamentů ze středověku, bezpochyby zachráněných Matthewem ze sutin opatství, které zde kdysi stávalo – děsivě vyhlížející tvář světce, šlechtický erb, gotická ozdoba ve tvaru čtyřlístku.

„Diano?“ Z prohlídky sálu a jeho vybavení mě vytrhl Matthewův pobavený hlas. „Hal říká, že ostatní jsou v přijímacím salonu a čtou si nebo hrají karty. Připadalo mu nevhodné připojit se k nim dřív, než se mu dostane pozvání od paní domu.“

„Hraběte samozřejmě ubytujeme tady a k tvým přátelům se můžeme připojit hned teď.“ Zakručelo mi v žaludku.

„Nebo ti nejdřív seženeme něco k snědku,“ mrkl na mě Matthew. Moje seznámení s Jindřichem Percym proběhlo bez nehody a Matthew se pomalu uklidňoval. „Dostal jsi už najíst, Hale?“

„Pierre a Françoise byli jako vždy velice pozorní,“ ujistil nás hrabě. „Ale pokud se ke mně přidá paní Roydonová, pak samozřejmě…“ Hrabě větu nedokončil a v jeho žaludku to zaškrundalo stejně jako v mém. Tenhle muž byl vysoký jako žirafa. Na výživu takového těla je určitě zapotřebí pořádná hromada jídla.

„I já si potrpím na velkou snídani, můj pane,“ zasmála jsem se.

„Jindřich,“ opravil mě hrabě mírně a roztáhl ústa do úsměvu, který zvýraznil dolíček v bradě.

„V tom případě mi musíte říkat Diano. Nemůžu oslovovat hraběte Northumberlanda křestním jménem, jestliže jsem pro něj ‚paní Roydonová‘.“ Françoise trvala na svém, že je nutné ctít jeho vysoké postavení.

„Jak si přejete, Diano,“ souhlasil Jindřich a nabídl mi rámě.

Chodbou vystavenou průvanu mě vedl do útulné, příjemné místnosti s nízkým stropem s řadou oken podél jižní stěny. Přestože pokoj nebyl příliš velký, vtěsnaly se do něj tři stoly se stoličkami i lavicemi. Tiché rachocení doprovázené řinkotem hrnců a pánví mi prozradilo, že jsme se přiblížili ke kuchyni. Někdo připevnil na stěnu stránku z almanachu a na stole uprostřed salonu ležela mapa s jedním růžkem zatíženým svícnem a s druhým pod cínovým talířem s ovocem. Při pohledu na tuhle domáckou scénu jsem si vzpomněla na zátiší z dílny holandských malířů. Prudce jsem se zastavila, omámená vůní.

„Kdoule.“ Natáhla jsem ruku, abych se jich dotkla. Vypadaly přesně tak, jak jsem si je představovala v duchu, když mi Matthew ještě v Madisonu popisoval Panský dvůr.

Jindřicha moje radost z obyčejného ovoce zjevně překvapila, ale byl příliš dobře vychovaný, než aby k tomu něco poznamenal. Posadili jsme se ke stolu a sluha přinesl čerstvý chléb, talíř hroznů a misku s jablky, kterými doplnil zátiší před námi. Potěšilo mě, že vidím jídlo, které mi není cizí. Jindřich si nabídl a já následovala jeho příkladu. Přitom jsem si pečlivě všímala, jaké potraviny si vybírá a kolik toho sní. Cizinec se vždycky pozná podle drobností, kterými se odlišuje, a já jsem chtěla působit co možná nejvšednějším dojmem. Nakládali jsme si na talíře a Matthew si nalil sklenku vína.

Během stolování se Jindřich choval s neutuchající zdvořilostí. Ani jednou se mě nezeptal na nic osobního, ani nestrkal nos do Matthewových záležitostí. Místo toho vykládal zábavné historky o svých psech, o svém panství a pedantské matce a celou dobu nás zásoboval přísunem chleba, který opékal nad ohněm. Právě začal vyprávět o tom, jak se stěhoval v Londýně, když nás vyrušil jakýsi lomoz ze dvora. Hrabě, který seděl zády ke dveřím, si ničeho nevšiml.

„Ona je jednoduše neuvěřitelná! Všichni jste mě varovali, ale já nevěřil, že by někdo mohl být tak nevděčný. Toho bohatství, které jsem nasypal do jejích pokladnic! To nejmenší, co mohla udělat, bylo – Ach.“ Náš nový host vyplňoval širokými rameny prostor mezi dveřmi. Přes jedno měl přehozený plášť černý jako vlasy, které se mu kroutily zpod nádherného klobouku s péry. „Matthewe, jsi nemocný?“

Jindřich se překvapeně otočil. „Dobrý den, Waltere. Jak to, že nejsi u dvora?“

Pokusila jsem se spolknout sousto chleba. Nově příchozím byl téměř určitě chybějící člen Matthewovy Školy noci sir Walter Raleigh.

„Byl jsem vykázán z ráje, neb se pro mě nenašla příhodná pozice, Hale. A kdo je tohle?“ Pronikavé modré oči se zabodly do mého obličeje a z tmavého plnovousu zazářily zuby. „Jindřichu Percy, ty jeden šibalský rarachu! Kit říkal, že sis usmyslel sdílet lože s krásnou Arabellou. Kdybych tušil, že tvoje chutě nezahrnují pouze patnáctileté dívenky, nýbrž také vyzrálejší ženy, byl bych ti dávno namluvil zdravím kypící vdovu.“

Vyzrálejší? Vdova? Vždyť mi teprve nedávno bylo třiatřicet.

„Její šarm tě přiměl oželet kostel a zůstat tuhle neděli doma. Musíme poděkovat tvé paní, že tě dostala z pokleku na koně, kam patříš,“ pokračoval Raleigh s přízvukem hustým jako smetanový krém.

Hrabě Northumberland odložil vidlici na opékání nad ohniště a změřil si svého přítele pohledem. Potom zavrtěl hlavou a vrátil se k práci. „Běž ven, zkus přijít znovu a zeptej se Matta, co je u něj nového. A tvař se při tom kajícně.“

„Ne!“ Walter zíral na Matthewa s pusou dokořán. „Ona je tvoje?“

„Jak můžeš vidět podle prstenu.“ Matthew natáhl dlouhou nohu vězící ve vysoké botě a vykopl zpod stolu stoličku. „Posaď se, Waltere, a dej si trochu piva.“

„Přísahal jsi, že se nikdy neoženíš,“ hlesl zjevně zmatený Walter.

„Dalo to přemlouvání.“

„To věřím.“ Walter Raleigh se na mě znovu zadíval. „Pro studenokrevnou bytost je jí škoda. Já bych neváhal ani vteřinu.“

„Diana ví, kdo jsem, a moje ‚studená krev‘, jak jsi to nazval, jí nevadí. Mimoto nepřemlouvala ona mě, ale já ji. Zamiloval jsem se do ní na první pohled,“ uvedl Matthew věci na pravou míru.

Walter si v odpověď pohrdlivě odfrkl.

„Nebuď takový cynik, starý brachu. Třeba Amorek zasáhne i tebe.“ Matthewovi se poťouchle zablýsklo v šedivých očích, protože věděl o jisté skutečnosti z Raleighovy budoucnosti.

„Než mě Amorek proklaje svým šípem, bude si muset počkat. Momentálně mě plně zaměstnává odrážení nepřátelských návrhů královny a admirála.“ Walter odhodil klobouk na nedaleký stůl. Klobouk zalétl na lesklou hrací desku a rozházel rozehranou partii backgammonu. Walter zaúpěl a posadil se vedle Jindřicha. „Každý by mě nejradši připravil o poslední košili, ale dokud nade mnou visí ty záležitosti okolo kolonie, nedočkám se od nikoho ani náznaku protekce. To mě napadlo, jak oslavit letošní výročí! Přesto ta ženská svěřila dohled nad slavností Cumberlandovi.“ Walter se znovu rozčílil.

„Stále žádné zprávy z Roanoke?“ zeptal se Jindřich mírně a podal Walterovi pohár hustého, hnědého piva. Při zmínce o Raleighově počinu v Novém světě, který byl odsouzený k záhubě, se mi sevřel žaludek. Bylo to poprvé, ale jistě ne naposledy, kdy někdo nahlas zauvažoval nad výsledkem události, který vejde ve známost až v budoucnu.

„White se vrátil minulý týden do Plymouthu. Vyhnalo ho mizerné počasí. Musel vzdát pátrání po své dceři a vnučce.“ Walter si pořádně přihnul piva a zíral do prázdna. „Bůh ví, co se s nimi se všemi stalo.“

„Až přijde jaro, vrátíš se tam a najdeš je.“ Z Jindřichova hlasu čišela jistota, jenže já a Matthew jsme věděli, že zmizelí osadníci z Roanoke se nikdy nenajdou a Raleigh na území Severní Karolíny už nikdy nevkročí.

„Modlím se za to, abys měl pravdu, Hale. Ale dost o mých potížích. Z jakého koutu země pochází vaše rodina, paní Roydonová?“

„Z Cambridge,“ řekla jsem tiše. Snažila jsem se, abych odpověděla co možná nejstručněji a nejpravdivěji. Tahle Cambridge sice neleží v Anglii, nýbrž ve státě Massachusetts, ale kdybych si začala úplně vymýšlet, brzo bych se do toho zapletla.

„Jste tedy dcerou učence. Nebo je váš otec teologem? Matt by byl rád, kdyby měl někoho, s kým by mohl hovořit o otázkách víry. Když dojde na věrouku, jsou mu jeho přátelé, s výjimkou Hala, k ničemu.“ Walter usrkával pivo a vyčkával.

„Dianin otec zemřel, když byla ještě malá.“ Matthew mě vzal za ruku.

„To je mi líto, Diano. Ztráta o-o-otce je těžká rána,“ zamumlal Jindřich.

„A váš první manžel, jestlipak vám po něm zůstala útěcha v podobě synů a dcer?“ zeptal se Walter hlasem, do něhož se vplížil soucitný tón.

V téhle době by žena v mém věku měla za sebou předchozí manželství a porodila by tři nebo čtyři děti. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne.“

Walter se zamračil, ale než mohl tohle téma rozvést dál, objevil se Kit s Georgem a Tomem v patách.

„Konečně. Domluv mu, Waltere. Matthew si nemůže hrát na Odyssea a ona není Kirké.“ Kit popadl vinnou skleničku stojící před Jindřichem. „Dobrého dne přeju, Hale.“

„Komu mám domluvit?“ otázal se Walter podrážděně.

„Mattovi, samozřejmě. Ta žena je čarodějnice. A něco na ní nesedí.“ Kit přimhouřil oči. „Něco skrývá.“

„Čarodějnice,“ zopakoval po něm Walter obezřele.

Služka s náručí plnou polínek strnula ve dveřích.

„Jak jsem řekl,“ přisvědčil Kit. „Já a Tom jsme to poznali hned.“

Služebná hodila dřevo do nachystaného koše a rychle zmizela.

„Když uvážím, že jsi autorem divadelních her, Kite, máš žalostně špatný cit pro to, kde a kdy co říct.“ Walterovy modré oči se otočily na Matthewa. „Odebereme se pohovořit si o té věci do ústraní, nebo je to jen jedna z Kitových zahálčivých představ? Pokud je to ten druhý případ, rád bych zůstal tady v teple a dopil si svoje pivo.“ Ti dva se zkoumali pohledem. Když Matthew nezměnil výraz, Walter polohlasem zaklel. Vtom se objevil Pierre, jako na zavolanou.

„V přijímacím salonu je zatopeno, milorde,“ sdělil upír Matthewovi, „a na stole je víno a jídlo pro hosty. Nikdo vás nebude rušit.“

Přijímací salon nebyl tak útulný jako místnost, v níž jsme snídali, ani tak impozantní jako velký sál. Množství vyřezávaných křesel, bohatě vyšívaných gobelínů a obrazů ve zdobných rámech svědčilo o tom, že tento pokoj je určen především k přijímání nejdůležitějších hostů. U krbu viselo nádherné ztvárnění svatého Jeronýma se lvem od mistra Holbeina. Tenhle obraz jsem neznala, stejně jako jsem neznala vedle visící Holbeinův portrét Jindřicha VIII., který se na mě zamyšleně díval prasečíma očkama, v ruce držel knihu a brýle a před sebou měl stůl posetý vzácnými předměty. Z protější stěny na něj povýšeně zírala jeho dcera, první a stávající královna Alžběta. Působilo to, jako by se vzájemně drželi v šachu, což nijak nepřispělo k odlehčení atmosféry. Posadili jsme se a Matthew se opřel o krb. S rukama zkříženýma přes prsa vypadal zrovna tak velkolepě jako Tudorovci na malbách.

„Pořád jim chceš říct pravdu?“ pošeptala jsem mu.

„Obvykle je to jednodušší, paní,“ odsekl Raleigh ostře, „nemluvě o tom, že mezi přáteli je to namístě.“

„Měl by ses trochu ovládat, Waltere,“ varoval ho Matthew zlostně.

„Já se mám ovládat! A to mi říká někdo, kdo se dal dohromady s čarodějnicí?“ Walter se dokázal rozčílit stejně snadno jako Matthew. Kromě toho z jeho hlasu čišel opravdový strach.

„Je to moje žena,“ opáčil Matthew a prohrábl si vlasy. „A že je čarodějnice? O každém z nás kolují různé pomluvy, ať už mají pravdivý základ nebo jsou to výmysly.“

„Ale vzít si ji – co tě to popadlo?“ zeptal se Walter nechápavě.

„Zamiloval jsem se,“ odpověděl Matthew. Kit zvedl oči v sloup a nalil si další pohár vína ze stříbrného džbánu. Můj sen o tom, jak budeme sedět u hřejivého ohně a povídat si o magii a literatuře, v nemilosrdném světle tohoto listopadového rána postupně blednul. Ještě jsem v roce 1590 nestrávila ani čtyřiadvacet hodin a už jsem měla Christophera Marlowa plné zuby.

Po Matthewově odpovědi se v místnosti rozhostilo ticho. Matthew s Walterem si prohlíželi jeden druhého. Vůči Kitovi byl Matthew shovívavý, byť malinko podrážděný. K Georgovi s Tomem se choval trpělivě a k Jindřichovi cítil bratrskou náklonnost. Ale Raleigh se mu vyrovnal inteligencí, silou a snad i bezohledností, což znamenalo, že jedině jeho názoru přičítal Matthew skutečnou váhu. Ti dva měli jeden druhého v úctě a zároveň byli opatrní, jako vlci, mezi nimiž se rozhoduje, který má sílu vést smečku.

„Takhle to tedy je,“ řekl Walter pomalu, čímž se podřídil Matthewově autoritě.

„Ano.“ Matthew se rozkročil u ohniště ještě pevněji.

„Máš příliš mnoho tajemství a nepřátel, než aby sis mohl dovolit manželku. Přesto ses oženil.“ Walter jen žasnul. „Jiní ti vyčítají, že se přespříliš spoléháš na svou mazanost, ale já s nimi doposud nikdy nesouhlasil. Inu, jak myslíš, Matthewe. Jsi-li tak protřelý, pověz nám, co řekneme, až se nás začnou vyptávat.“

Kit prudce postavil pohár na stůl, až mu na ruku vystříklo červené víno. „Nemůžeš od nás čekat, že –“

„Ticho.“ Walter se po Marlowovi vztekle ohlédl. „Když si pomyslím, kolikrát jsme už lhali kvůli tobě, divím se, že si troufáš něco namítat. Pokračuj, Matthewe.“

„Děkuji, Waltere. V celém království je pouze pět mužů, kteří si nebudou myslet, že jsem se zbláznil, až si vyslechnou můj příběh. Těmi muži jste vy.“ Matthew si prohrábl vlasy. „Vzpomínáte si, kdy jsme naposledy mluvili o představě Giordana Bruna, že existuje nekonečný počet světů, neomezený časem ani prostorem?“

Muži si vyměnili pohledy.

„Nejsem si jistý, zda chápeme, co nám chceš naznačit,“ začal Jindřich opatrně.

„Diana je skutečně z Nového světa.“ Matthew se odmlčel, čímž dal Marlowovi příležitost vítězně se rozhlédnout po místnosti. „Z Nového světa, který teprve přijde.“

V nastalém tichu se všechny oči stočily mým směrem.

„Říkala, že je z Cambridge,“ namítl Walter bezbarvě.

„Ne z té, kterou máte na mysli. Moje Cambridge je v Massachusetts,“ vložila jsem se do toho skřípavým hlasem, který byl výsledkem nervového vypětí a málo používaných hlasivek. Odkašlala jsem si. „Kolonie tohoto jména vznikne na sever od Roanoke za dalších čtyřicet let.“

Okamžitě se zvedl povyk a ze všech stran na mě pršely dotazy. Harriot se předklonil a váhavě se dotkl mého ramene. Když se prstem zabodl do skutečného těla, vyjeveně se stáhl.

„O bytostech, které dokážou ohýbat čas dle své vůle, už jsem slyšel. Dnešek je báječný den, nemám pravdu, Kite? Napadlo tě někdy, že se seznámíš s přadlenou času? Samozřejmě se před ní musíme mít na pozoru, abychom se nezapletli do její sítě a nesešli z cesty.“ Harriot se zatvářil toužebně, jako by se mu představa, že uvízne v jiném světě, docela zamlouvala.

„A co vás přivádí sem, paní Roydonová?“ Walterův hluboký hlas přehlušil tiché brebentění.

„Dianin otec byl učenec,“ odpověděl Matthew místo mě. To vyvolalo vlnu zájmu, kterou Walter utišil zvednutou rukou. „A její matka také. Byli to čarodějové a zemřeli za záhadných okolností.“

„Máme tedy něco společného, D-D-Diano,“ prohlásil Jindřich a zachvěl se. Než jsem se mohla zeptat, co tím chce říct, Walter posunkem naznačil Matthewovi, že má pokračovat.

„Tím pádem došlo k tomu, že její vzdělání v čarodějnických věcech bylo… opomenuto,“ navázal Matthew na svá předchozí slova.

„Taková čarodějnice je snadnou kořistí.“ Tom se zamračil. „Pročpak se v Novém světě, který přijde v budoucnu, o takovou bytost nestarají, jak náleží?“

„Magie a dlouhá rodinná historie s ní spojená pro mě nic neznamenaly. Jistě chápete, jaké to je, když se chcete vyvázat z omezení, jež pramení z vašeho rodového původu.“ Podívala jsem se na Kita, ševcova syna, s nadějí, že se od něj dočkám souhlasu, ne-li dokonce pochopení, ale ten odvrátil pohled stranou.

„Neznalost je neodpustitelný hřích.“ Kit si pohrával s kouskem červeného hedvábí, který vykukoval z jednoho z desítek otřepaných prostřihů v jeho černém kabátci.

„Stejně jako neloajálnost,“ poznamenal Walter. „Mluv dál, Matthewe.“

„Diana sice není vyučená v čarodějném řemesle, ale ani zdaleka není neznalá. I ona je učencem,“ pokračoval Matthew hrdě, „a je zapálená pro alchymii.“

„Alchymistky nejsou ničím víc než kuchyňskými filozofy,“ odfrkl si Kit. „Víc než o taje přírody se zajímají o vyhlazování pleti.“

„Já studuju alchymii v knihovně – ne v kuchyni,“ odsekla jsem a zapomněla jsem přitom na správnou modulaci a přízvuk. Kit vyvalil oči. „Potom o tomto tématu přednáším studentům na univerzitě.“

„Oni nechávají na univerzitě vyučovat ženy?“ zeptal se George užasle a zároveň znechuceně.

„I studovat,“ zamumlal Matthew a omluvně se chytl za nos. „Diana chodila na Oxford.“

„Jistě mají na přednáškách vyšší docházku,“ podotkl Walter suše. „Kdyby ženy měly přístup na kolej Oriel, možná bych se i já přihlásil na další obor. A učeným ženám v té budoucí kolonii někde severně od Roanoke tedy hrozí nějaké nebezpečí?“ Matthewovo dosavadní vyprávění k takovému závěru vybízelo.

„Všem ne. Jenže Diana našla na univerzitě ztracenou knihu.“ Členové Školy noci se předklonili v křeslech. Ztracené knihy je zajímaly mnohem víc než nezkušené čarodějnice nebo ženy akademičky. „Obsahuje tajné informace o životě bytostí.“

„Kniha záhad, která údajně vypráví příběh našeho zrození?“ Kit se zatvářil užasle. „Tyhle mýty tě nikdy nezajímaly, Matthewe. Vždycky jsi přece tvrdil, že jsou to jen pověry.“

„Ale teď jim věřím, Kite. Když Diana tu knihu objevila, začali se k jejím dveřím stahovat nepřátelé.“

„A tys byl s ní. Takže nepřátelé zvedli závoru a vešli dovnitř.“ Walter zakroutil hlavou.

„Proč měla Matthewova pozornost tak hrozné důsledky?“ zeptal se George. Jeho prsty nahmataly černou grogrénovou stuhu, která poutala jeho brýle k očkům kabátce. Doublet byl na břiše nadýchaný podle poslední módy a vycpávka chrastila jako pytlík s ovesnou moukou, kdykoli se George pohnul. Zvedl kulaté obroučky k obličeji a zkoumal mě, jako bych byla novým, zajímavým exemplářem určeným ke studiu.

„Protože čarodějnice a vargrové mezi sebou nesmějí uzavírat manželství,“ přispěchal Kit s vysvětlením. Slovo vargr jsem ještě nikdy neslyšela – znělo tvrdě, jako zavrčení stoupající z hrdla.

„Stejné je to mezi démony a vargry.“ Walter varovně sevřel Kitovo rameno.

„Vážně?“ George zamrkal na Matthewa a potom se otočil ke mně. „Královna takové spojení zakazuje?“

„Jde o starou smlouvu mezi bytostmi, kterou si nikdo netroufá porušit.“ Z Tomova hlasu čišel strach. „Kdo se toho dopustí, je povolán před Kongregaci a potrestán.“

Pouze upíři tak staří jako Matthew si pamatovali dobu před smlouvou, která stanovila, jak se k sobě mají jednotlivé druhy bytostí chovat a jak mají komunikovat s lidmi, kterými jsou obklopeny. Nejdůležitější pravidlo znělo „žádné přátelení mezi nadpozemskými bytostmi“ a jeho dodržování střežila Kongregace. Ve smíšených skupinách totiž nebylo možné přehlédnout naše schopnosti – kreativitu, sílu, nadpřirozenou moc. Jako by čarodějná moc zdůrazňovala tvůrčí energii přítomných démonů a mimořádné nadání démona podtrhovalo upíří krásu. Při styku s lidmi jsme měli nakázáno nijak na sebe neupozorňovat a neplést se do politiky a církevních záležitostí.

Ještě ráno Matthew tvrdil, že v šestnáctém století se Kongregace potýká s tolika jinými problémy – včetně náboženské války, upalování kacířů a hladem veřejnosti po všemožných podivnostech nově živeném pomocí knihtisku –, že se něčím tak nedůležitým, jako je láska mezi upírem a čarodějnicí, ani nebude zabývat. S ohledem na ohromující, nebezpečné události, k nimž došlo od konce září, kdy jsem se s Matthewem seznámila, jsem tomu stěží mohla uvěřit.

„O jaké kongregaci mluvíš?“ zeptal se George se zájmem. „To je nějaká nová náboženská sekta?“

Walter tuhle otázku ignoroval a zabodl do Matthewa pronikavý pohled. Potom se otočil na mě. „A vy tu knihu stále máte?“

„Nemá ji nikdo. Skončila zase ve skladu knihovny. Čarodějové ode mne očekávají, že ji pro ně povolám zpátky.“

„Takže vás nahánějí ze dvou důvodů. Někteří vás chtějí oddělit od vargra, jiní ve vás vidí prostředek, který je zavede ke kýženému cíli.“ Walter se štípl do kořene nosu a unaveně se podíval na Matthewa. „Drahý příteli, na potíže jsi vskutku magnet. A nemohlo to přijít v méně příhodnou dobu. Oslava královnina výročí je za necelé tři týdny. Jsi očekáván u dvora.“

„Čert vem královninu oslavu! Když je mezi námi přadlena času, jsme všichni v nebezpečí. Vidí, jaký osud nám byl nachystán, a jako čarodějnice může změnit naši budoucnost, způsobit neštěstí – ba dokonce uspíšit naši smrt.“ Kit vyskočil z křesla a postavil se před Matthewa. „Jak jsi mohl při všem, co je ti svaté, udělat něco takového?“

„Zdá se, že tě přešel ateismus, který jsi tolik vyzdvihoval, Kite,“ opáčil Matthew vyrovnaně. „Bojíš se, že se přece jen budeš muset zpovídat ze svých hříchů?“

„Nevěřím v ušlechtilé, všemocné božstvo jako ty, Matthewe, ale vím, že svět má i jiný rozměr, než o jakém se píše ve tvých filozofických knihách. A nemůžeme dopustit, aby tahle žena – tahle čarodějnice – zasahovala do našich záležitostí. Tebe si podmanila, ale já svou budoucnost do jejích rukou rozhodně odevzdat nehodlám!“ kontroval Kit.

„Okamžik.“ Po Georgově tváři se začal rozlévat užaslý výraz. „Přijel jsi k nám z Chesteru, Matthewe, nebo –“

„Ne. Na to neodpovídej, Matte,“ vložil se do toho Tom s náhlou jasnozřivostí. „Janus přišel mezi nás za jistým účelem a my mu nesmíme stát v cestě.“

„Mluv jasně, Tome – pokud jsi toho schopen,“ vyštěkl Kit zlostně.

„Matthew a Diana obracejí jednu tvář do minulosti a druhou do budoucnosti,“ pokračoval Tom, jako by Kitovu poznámku přeslechl.

„Ale jestli Matt není…“ George zmlkl uprostřed věty.

„Tom má pravdu,“ prohlásil Walter odměřeně. „Matthew je náš přítel a požádal nás o pomoc. Pokud si vzpomínám, udělal něco takového poprvé. Víc vědět nepotřebujeme.“

„Žádá příliš,“ namítl Kit.

„Příliš? Dle mého názoru měl žádat víc a dřív. Matthew zaplatil jednu z mých lodí, zachránil Jindřichův statek a léta podporuje George a Toma, aby se mohli věnovat svým knihám a snům. A co se tebe týče,“ – Walter si změřil Marlowa od hlavy k patě, „za všechno, co máš v hlavě i na ní, vděčíš dobré vůli Matthewa Roydona – od myšlenek přes víno až po klobouk. Jestliže nyní poskytneme jeho ženě přístav v rozbouřeném moři, bude to ve srovnání s tím vším maličkost.“

„Děkuji, Waltere.“ Zdálo se, že se Matthewovi ulevilo, ale jeho úsměv byl stále zdrženlivý. Nečekal, že přesvědčit přátele – a Waltera především – bude tak těžké.

„Budeme muset vymyslet nějakou báchorku, která by vysvětlovala, jak se sem tvoje žena dostala,“ uvažoval Walter nahlas. „Něco, co by odpoutalo pozornost od všech jejích podivností.“

„A musíme Dianě sehnat učitele,“ dodal Matthew.

„Musí se naučit dobrým způsobům, to je jistě pravda,“ zamručel Kit.

„Ne, jejím učitelem musí být čaroděj,“ opravil ho Matthew.

Walter tiše, pobaveně hvízdl. „Pochybuji, že v okruhu dvaceti mil kolem Woodstocku najdeš jediného, když tady bydlíš ty.“

„A co ta kniha, paní Roydonová?“ George vytáhl z kapsy ukryté v krátkých nařasených kalhotách šedivou zašpičatělou tyčku omotanou provázkem. Olízl hrot tužky a vyčkávavě ji zvedl do vzduchu. „Můžete mi říct, jak je velká a co obsahuje? Podívám se po ní v Oxfordu.“

„Kniha počká,“ rozhodla jsem. „Nejdřív potřebuju řádné oblečení. V Pierrově kabátci a sukni, kterou měla na sobě Matthewova sestra na pohřbu Jany Seymourové, nemůžu vyjít z domu.“

„Vyjít z domu?“ ušklíbl se Kit. „To je naprostá šílenost.“

„Kit má pravdu,“ přidal se George omluvně. Něco si poznamenal do notesu. „Z vaší mluvy je znát, že jste v Anglii cizinkou. S radostí vám poskytnu hodiny řečnického umění, paní Roydonová.“ Při pomyšlení, že se George Chapman ujme role Henryho Higginse a já se proměním v Lízu Doolittlovou, jsem zatoužila prchnout do dáli.

„Neměla by mluvit vůbec, Matte. Musíš zajistit, aby mlčela,“ trval na svém Kit.

„Potřebujeme, aby Dianě radila nějaká žena. Jak je možné, že nikdo z vás pěti nemá ani manželku, ani milenku nebo aspoň jednu dceru?“ otázal se Matthew. Na ta slova se rozhostilo hrobové ticho.

„Co ty na to, Waltere?“ nadhodil Kit šibalsky a vyvolal tím bouři smíchu, která odlehčila dusnou atmosféru, jako by se pokojem přehnala letní bouřka. K všeobecnému veselí se přidal dokonce i Matthew.

Za doznívajícího smíchu vešel dovnitř Pierre a rozvířil větvičky rozmarýnu a levandule smísené na podlaze se sítinou, aby se po domě nešířila vlhkost. V tutéž chvíli odbila dvanáctá hodina. Spojení zvuku a vůní mě vrátilo zpátky do Madisonu, stejně jako když jsem zahlédla kdoule.

Minulost se střetla s přítomností a budoucností. Pomalé a plynulé odvíjení času přerušil okamžik nehybnosti. Čas jako by se na chvíli zastavil a já zatajila dech.

„Diano?“ oslovil mě Matthew a chytil mě za lokty.

Moji pozornost upoutalo cosi modrého a žlutohnědého, jakýsi záblesk světla a barev. Bylo to vmáčklé v koutě místnosti, kam se nevešlo nic než pavučiny a prach. Jako očarovaná jsem k tomu chtěla vykročit.

„Dostala záchvat?“ zeptal se Jindřich a nakoukl Matthewovi přes rameno.

Odbíjení zvonů ustalo a vůně levandule vyvanula. Modř a jantar zešedly, zbělaly a nakonec zmizely docela.

„Promiň, zdálo se mi, že jsem něco zahlédla tamhle v koutě. Musela to být hra světla,“ řekla jsem a přitiskla si ruku na tvář.

„Možná tě zmohl ten přesun v čase, mon coeur,“ zašeptal Matthew. „Slíbil jsem ti procházku v parku. Vyjdeš si se mnou, aby sis pročistila hlavu?“

Třeba to byl skutečně následek cestování v čase a třeba by mi čerstvé povětří pomohlo. Ale sotva jsme přijeli a Matthew se s těmihle muži neviděl přes čtyři sta let.

„Měl bys zůstat se svými přáteli,“ řekla jsem rozhodným tónem, přestože moje oči zabloudily k oknům.

„Ti tu budou i po našem návratu a budou popíjet moje víno,“ usmál se Matthew a obrátil se na Waltera. „Provedu Dianu po domě a ukážu jí zahrady, aby se v nich neztratila.“

„Budeme si muset ještě promluvit,“ upozornil ho Walter. „Musíme probrat jisté záležitosti.“

Matthew přikývl a vzal mě kolem pasu. „To počká.“

Školu noci jsme zanechali v teplém přijímacím salonu a zamířili jsme ven. Tom se opět ponořil do čtení a problémy upíra a čarodějnice pustil z hlavy. Také George pohltily vlastní myšlenky a usilovně si činil poznámky do notesu. Kitův pohled prozrazoval bdělost, Walterův ostražitost a Jindřichův soucit. V černých šatech a s obezřelým výrazem vypadali jako tři nevlídní krkavci. Vybavila jsem si, co o téhle výjimečné skupině zanedlouho prohlásí Shakespeare.

„Jak to začíná?“ zeptala jsem se tiše. „Černé je znamení pekla?“

Matthew se melancholicky zamyslel. „Černé je znamení pekla / černá je barva žaláře a školy noci.“

„Přesnější by byla barva přátelství,“ podotkla jsem. Viděla jsem, jak si Matthew dokázal poradit se čtenáři v Bodleyově knihovně, přesto mě překvapilo, že má takovou moc nad muži, jako je Walter Raleigh nebo Kit Marlowe. „Existuje něco, co by pro tebe neudělali, Matthewe?“

„Dej bůh, abychom to nikdy nezjistili,“ odtušil Matthew zasmušile.

3

V pondělí ráno mě uklidili do Matthewovy pracovny, která byla umístěná mezi Pierrovy pokoje a menší místnost sloužící správě usedlosti a z níž byl výhled na strážní domek a silnici do Woodstocku.

Většina mládenců – když jsem je teď znala lépe, připadalo mi nepatřičné nazývat je okázale Školou noci – se shromáždila v místnosti, kde se obvykle snídalo. Teď všichni popíjeli pivo nebo víno a cvičili si svou bujnou představivost vymýšlením krycího příběhu, který – jak mě Walter ujistil – vysvětlí zvědavým obyvatelům Woodstocku, kde jsem se tady vzala, a předejde otázkám ohledně mého podivného přízvuku a způsobů. Jen ho ještě musí vypilovat.

Nehotová verze, s níž zatím přišli, byla mimořádně melodramatická. Těžko jsem se tomu mohla divit, protože hlavní dějové zvraty vymýšleli Kit a George, naši dva dramatici. Mezi postavami se objevili mrtví francouzští rodiče, lakomí šlechtici, kteří tyli z nebohého sirotka (tedy ze mě), a staří chlípníci zamýšlející připravit mě o poctivost. Výpravný příběh pojednával o mém duchovním hledání a přestoupení z katolické víry na kalvínství, které vyústilo v dobrovolný exil v protestantské Anglii. Následovala léta kruté bídy, jež ukončil až Matthew, když mě šťastnou shodou okolností zachránil a okamžitě ke mně pocítil náklonnost. George (který byl skutečným školometem) mi přislíbil, že jakmile příběh vycizelují, vtluče mi do hlavy konkrétní podrobnosti.

Těšila jsem se z chvilky klidu, která byla v přeplněném alžbětinském domě téhle velikosti vzácností. Kit byl jako nezvedené dítě a dokázal s neochvějnou jistotou vybrat ten nejméně vhodný okamžik, aby přinesl poštu, oznámil, že je čas na večeři, nebo žádal Matthewa o pomoc s nějakým problémem. A Matthew byl pochopitelně rád, že může být s přáteli, o nichž si ještě nedávno myslel, že už je nikdy neuvidí.

Momentálně si povídal s Walterem, zatímco já se zaobírala zápisníkem a čekala jsem, až se vrátí. Matthew zanechal stůl u okna posetý svazky seříznutých brk a skleněnými kalamáři naplněnými inkoustem. Opodál ležely další potřeby: vosk na zapečetění korespondence, úzký nůž na otevírání dopisů, svíčka a stříbrné sypátko, v němž byl namísto soli písek, jak jsem zjistila u snídaně, když mi mezi zuby zaskřípala vajíčka.

Na mém stole stálo podobné sypátko sloužící k vysoušení inkoustu na papíře, aby se písmo nerozmazalo, kalamář s černým inkoustem a povalovaly se tam zbytky tří brků. Právě jsem ničila čtvrtý ve snaze zvládnout složité kudrlinky alžbětinského rukopisu. Sestavit seznam věcí, které bylo potřeba zařídit, měla být hračka. Coby historička jsem strávila celá léta pročítáním starého písma a věděla jsem, jak má které písmeno vypadat, jaká slova jsou nejběžnější i to, že v době, kdy existovala pouze hrstka slovníků a téměř žádná gramatická pravidla, nemůžu psát bez chyb.

Jenže se ukázalo, že i když vím, jak si počínat, skutečná zkouška tkví v tom, že přejdu od teorie k praxi. Po letech v roli odbornice jsem se opět stala studentkou. Ale tentokrát nebylo mým cílem porozumět minulosti, nýbrž v ní žít. Doposud to byla zahanbující zkušenost: nezmohla jsem se na víc, než že jsem pokazila první stránku v kapesním zápisníku, který mi Matthew věnoval ráno téhož dne.

„Tohle je alžbětinský ekvivalent notebooku,“ vysvětlil mi, když mi podával tenký svazek. „Jsi ženou písma a musíš mít prostor, kam si dělat poznámky.“

Rozevřela jsem tuhou vazbu a ucítila vůni nového papíru. Většina ctnostných žen té doby používala tyhle knížečky k zapisování modliteb.

Diana

Na začátku písmene D se vytvořila kaňka, protože jsem příliš tlačila, a než jsem dospěla ke druhému A, v brku došel inkoust. Přesto byl výsledek mého úsilí slušným příkladem dobového pravosklonného písma. Moje tahy byly mnohem pomalejší než Matthewovy klikyháky v novogotickém kurzívním písmu, kterým psali právníci, lékaři a lidé dalších učených profesí, ale které bylo na mě ještě příliš obtížné.

Bishopová

Tohle se povedlo ještě lépe. Jenže úsměv mě brzy přešel a svoje příjmení jsem přeškrtla. Vždyť jsem se přece vdala. Namočila jsem brk do inkoustu.

de Clermontová

Diana de Clermontová. Tohle bylo jméno pro hraběnku, ne pro historičku. O list papíru pleskla kapka inkoustu. Musela jsem se ovládat, abych nad černou skvrnkou nezaklela. Moje jméno naštěstí nezakryla. I když ani tohle jméno mi vlastně nepatřilo. Rozmázla jsem kaňku přes příjmení – zůstalo sice čitelné, ale jen stěží –, připravila jsem si ruku a pečlivě jsem vykroužila správná písmena.

Roydonová

Tak znělo moje nynější jméno. Diana Roydonová, žena nejtajemnější postavy spojené se záhadnou Školou noci. Zkoumala jsem stránku kritickým pohledem. Můj rukopis byl strašlivý. Neměl nic z toho, co jsem znala z úhledného, zakulaceného písma chemika Roberta Boylea či z písma jeho geniální sestry Katherine. Doufala jsem, že ženský rukopis v devadesátých letech 16. století nebyl zdaleka tak dokonalý jako o století později. Pár dalších tahů brkem, závěrečná tečka a budu mít hotovo.

Její kniha.

Zvenku se ozvaly mužské hlasy. Položila jsem brk a se zamračením jsem přešla k oknu.

Dole jsem spatřila Matthewa s Walterem. Skleněné tabule tlumily jejich slova, ale zjevně si povídali o něčem nepříjemném, protože Matthew se tvářil podrážděně a Raleigh vztekle vraštil obočí. Matthew odmítavě mávl rukou a otočil se k odchodu, ale Walter ho pevně popadl za paži.

Matthewa něco trápilo už od rána, kdy dostal první poštu. Úplně znehybněl a držel váček s dopisy neotevřený. Ačkoliv tvrdil, že dopisy se týkají běžných záležitostí souvisejících se správou statku, jistě se v nich ukrývalo víc než jen daňové výměry a účty.

Přimáčkla jsem teplou dlaň na studenou okenní tabuli, jako by mě od Matthewa oddělovalo pouze sklo. Rozdíl teplot mi připomněl kontrast mezi teplokrevnou čarodějnicí a studenokrevným upírem. Vrátila jsem se na místo a zvedla psací brk.

„Přece jen ses rozhodla zanechat po sobě v šestnáctém století stopu.“ Najednou stál Matthew vedle mě. V koutku úst mu pobaveně zacukalo, ale ani to tak docela nezastřelo, jak je napružený.

„Pořád si nejsem jistá, jestli je dobrý nápad vytvářet tady trvalý doklad mojí přítomnosti,“ přiznala jsem. „V budoucnu by to mohlo vzbudit podezření nějakého badatele.“ Jako jsem já vzbudila podezření v Kitovi.

„Neboj, ta knížka zůstane v domě.“ Matthew se natáhl po štůsku dopisů.

„To nemůžeš vědět určitě,“ namítla jsem.

„Nech dějiny, ať si s tím poradí samy, Diano,“ prohlásil rozhodným hlasem, jako by tím celou záležitost uzavíral. Jenže já nemohla nemyslet na budoucnost – na to, jaký vliv by na ni mohla mít naše přítomnost v minulosti.

„Pořád se mi zdá, že bychom Kitovi neměli nechávat tu šachovou figurku.“ Stále se mi vracela vzpomínka na Marlowa vítězně se ohánějícího drobnou figurkou Diany, která představovala bílou královnu v Matthewově drahé stříbrné šachové sadě a patřila k několika předmětům, jež jsem použila, abych se při cestování časem trefila do patřičné doby a přemístila se i s Matthewem na správné místo. Zrovna když jsme se u tety v Madisonu dohadovali o cestě do minulosti, nečekaně se tam objevili dva cizí démoni, Sophie Normanová s manželem Nathanielem Wilsonem, a tuhle figurku nám darovali.

„Kit mě o ni včera večer obehrál ve férové partii – přesně tak, jak se to mělo stát. Tentokrát jsem aspoň viděl, jak se mu to povedlo. Odvedl mou pozornost tahem věží.“ Matthew záviděníhodnou rychlostí načrtl vzkaz a složil stránky do úhledného paklíku. Potom přes záhyby dopisu kápl trochu rozteklého rumělkového vosku a obtiskl do něj pečetní prsten. Do zlatého povrchu prstenu byl vyrytý jednoduchý symbol planety Jupiter, ne tak složitý jako ten, který mi Satu vypálila do kůže. Vosk s praskáním vychládal. „Moje bílá královna přešla kdovíjak z Kitových rukou do vlastnictví čarodějnické rodiny ze Severní Karolíny. Musíme věřit, že to udělá zase, s naší pomocí nebo bez ní.“

„Kit mě předtím neznal. A nemá mě rád.“

„Tím spíš se nemáš čeho obávat. Dokud ho bude bolet pohled na Dianinu podobu, nedokáže se od té figurky odloučit. Christopher Marlowe je masochista prvotřídního kalibru.“ Matthew vzal další dopis a otevřel ho nožíkem.

Rozhlédla jsem se po ostatních předmětech na stole a zvedla jsem komínek mincí. Praktická znalost alžbětinské měny nebyla součástí mého vysokoškolského vzdělání. Stejně jako do něj nepatřilo řízení chodu domácnosti, pořadí, v jakém si mám oblékat jednotlivé kusy spodního prádla, způsob, jakým jednat se služebnictvem, nebo jak připravit lék proti bolesti hlavy, která postihla Toma. Z rozhovorů s Françoise na téma mojí garderoby vyplynulo, že neznám ani dobová jména běžných barev. „Zelený husí trus“ zněl povědomě, ale o zvláštním odstínu našedlé hnědi známém jako „krysí chlup“ jsem slyšela poprvé. Pod dojmem dosavadních zážitků jsem dostala chuť zaškrtit prvního historika tudorovské éry, na kterého narazím po návratu domů, za závažné zanedbání povinnosti.

Ale postupně zjišťovat podrobnosti každodenního života bylo podmanivé dobrodružství, proto mě popudlivost rychle přešla. Prohlížela jsem si mince v dlani a hledala mezi nimi stříbrnou penci. Ta totiž tvořila základ, na němž stály moje vratké vědomosti. Mince nebyla větší než nehet mého palce, byla tenká jako oplatka a nesla tentýž profil královny Alžběty jako většina ostatních. Zbylé mince jsem seřadila podle denominace a začala jsem je zapisovat na další nepopsanou stránku ve své knize.

„Děkuji, Pierre,“ zamumlal Matthew a sotva zvedl hlavu, když se sluha chopil zapečetěných dopisů a položil na stůl další nevyřízenou korespondenci.

Psali jsme v příjemném tichu, vědomi si přítomnosti toho druhého. Seznam mincí jsem brzy dokončila a poté jsem se pokoušela rozpomenout, co mě Charles, lakonický kuchař Panského dvora, naučil o přípravě caudlu – nebo to byl posset?

Caudle proti bolehlavu

S poměrně rovnou řádkou, třemi drobnými kaňkami a roztřeseným C jsem byla spokojená, a tak jsem pokračovala.

Dej vařit vodu. Utři dvé žloutků. Přidej bílé víno a zamíchej. Až voda přejde varem, zmírni oheň, přidej víno a žloutky, vše smíchej, a až se začne voda znovu vařit, přidej šafrán a med.

Výsledná směs byla odporná – jedovatě žlutá s konzistencí řídkého tvarohu –, ale Tom ji vypil bez protestování. Když jsem se později zeptala Charlese na správný poměr medu k vínu, rozhodil ruce znechucený mou nevědomostí a beze slova odpochodoval.

Vždycky jsem si tajně přála žít v minulosti, ale ve skutečnosti to bylo mnohem náročnější, než jsem si uměla představit. Vzdychla jsem.

„Aby ses tady cítila jako doma, potřebuješ víc než tenhle zápisník.“ Matthew ani nezvedl oči od dopisu. „Měla bys mít taky vlastní pokoj. Proč si nevezmeš tenhle? Je tu dost světla, takže by to mohla být knihovna. Nebo si z něj můžeš udělat alchymickou laboratoř – ačkoliv pokud plánuješ měnit olovo ve zlato, měla bys to udělat ve větším soukromí. Vedle kuchyně je místnost, kde by to snad šlo.“

„Vedle kuchyně radši ne. Charlesovi se nezamlouvám,“ opáčila jsem.

„Tomu se nezamlouvá nikdo. A Françoise taky ne – s výjimkou Charlese, samozřejmě, toho uctívá jako nepochopeného světce i přes jeho slabost pro alkohol.“

Z chodby se ozvalo dupání a vzápětí se na prahu objevila Françoise. „Je tu návštěva pro paní Roydonovou,“ oznámila nám nesouhlasným tónem, ustoupila stranou a za ní se objevil šedovlasý sedmdesátník s mozolnatýma rukama a mnohem mladší muž, který přešlapoval z nohy na nohu. Ani jeden z nich nepatřil mezi bytosti.

„Somers.“ Matthew se zamračil. „A tohle musí být mladý Joseph Bidwell?“

„Ano, pane Roydone.“ Mladší muž si stáhl čepici.

„Paní Roydonová vám nyní dovolí, abyste jí vzali míry,“ prohlásila Françoise.

„Míry?“ Pohled, který Matthew vrhl směrem ke mně a k Françoise, si vyžadoval okamžitou odpověď.

„Na boty. Na rukavice. Pro garderobu madame,“ vysvětlila Françoise. Na rozdíl od spodniček boty neměly jednu velikost, která měla padnout většině žen.

„Požádala jsem Françoise, aby pro ně poslala,“ dodala jsem, abych Matthewa přesvědčila, že o nic nejde. Když Somers uslyšel můj zvláštní přízvuk, vykulil oči, ale po chvíli se ovládl a opět nasadil neutrální výraz.

„Cesta mé ženy byla nečekaně obtížná,“ prohlásil Matthew nenuceně a postavil se po mém boku. „Její osobní věci se ztratily. Bohužel nemáme žádné boty, které bys mohl použít jako vzor, Bidwelle.“ Položil mi ruku na rameno, abych už dál nic neříkala.

„Smím, paní Roydonová?“ zeptal se Bidwell a pokrčil se v kolenou, aby mohl rozšněrovat tkalouny svazující špatně padnoucí boty na mých nohou. Vypůjčená obuv prozrazovala, že nejsem tou, za niž se vydávám.

„Prosím,“ vyzval ho Matthew, než jsem se zmohla na odpověď. Françoise mi věnovala účastný pohled. Věděla, jaké to je, být umlčená Matthewem Roydonem.

Když se mladík dotkl mojí teplé nohy a rychlého tepu, zarazil se. Zjevně očekával studenější, méně živou končetinu.

„Dej se do práce,“ napomenul ho Matthew ostře.

„Můj pane, sire Roydone.“ Mladý muž vyhrkl tituly, které si vybavil jako první, kromě „Jeho Veličenstva“ a „knížete temnoty“. Ale jako by vyslovil i ty.

„Kde máš otce, chlapče?“ zeptal se Matthew mírněji.

„Už čtyři dny stůně, pane Roydone.“ Bidwell vyndal z váčku u pasu kousek plsti, podložil jím moje nohy a uhlem na něj obkreslil obrysy obou chodidel. Udělal si na plst pár značek, rychle byl se vším hotov a mou nohu pustil. Potom vytáhl zvláštní knížečku sestávající z barevných kůží svázaných koženými řemínky a podal mi ji.

„Jaké barvy jsou oblíbené, mistře Bidwelle?“ zeptala jsem se, zatímco jsem se vzorníkem probírala. Potřebovala jsem radu, ne test s mnoha možnými odpověďmi.

„Dámy u dvora nosívají bílou se zlatými nebo stříbrnými odznaky.“

„My u dvora nebudeme,“ vložil se do toho hbitě Matthew.

„V tom případě černá a pěkná žlutohnědá.“ Bidwell zvedl kousek karamelově zbarvené kůže a čekal na souhlas. Matthew mu ho dal dřív, než jsem se zmohla na slovo.

Potom přišel na řadu starší muž. I on byl překvapený, když mě vzal za ruku a ucítil mozoly na mé dlani. Pěstěné dámy, které si braly muže, jako byl Matthew, obvykle neveslovaly. Somers si všiml i ztvrdlé kůže na prostředníčku. Dámy té doby nic takového nemívaly, protože nebyly zvyklé svírat mezi prsty pero. Muž mi natáhl na pravou ruku měkkou rukavičku nadměrné velikosti. V jejím okraji vězela jehla, do níž byla navlečená hrubá nit.

„Má tvůj otec vše, co potřebuje, Bidwelle?“ otázal se Matthew obuvníka.

„Ano, děkuji, pane Roydone,“ odpověděl Bidwell a pokývl hlavou.

„Charles mu pošle pudinkový krém a srnčí.“ Matthew přejel šedivýma očima mladíkovu hubenou postavu. „A také víno.“

„Mistr Bidwell vám bude za takovou laskavost vděčen,“ řekl Somers, zatímco protahoval nit kůží, aby mi rukavička dobře pasovala.

„Ochořel ještě někdo?“ zeptal se Matthew.

„Dcerka Rafea Meadowse měla hrozný zápal. Báli jsme se o starého Edwarda, ale je to jen zimnice,“ odpověděl Somers stroze.

„Doufám, že se Meadowsova dcera zotavila.“

„Nikoli.“ Somers přetrhl nit. „Pochovali ji před třemi dny, nechť její duše odpočívá v pokoji.“

„Amen,“ řekli všichni přítomní zároveň. Françoise zvedla obočí a trhla hlavou směrem k Somersovi. Se zpožděním jsem se přidala k ostatním.

Když oba muži dokončili svou práci, přislíbili, že boty a rukavice budou hotové ještě tentýž týden, uklonili se a odešli. Françoise se také měla k odchodu, ale Matthew ji zastavil.

„Už žádné další návštěvy pro Dianu.“ Nebylo pochyb o tom, že to myslí vážně. „Postarejte se o to, aby měl Edward Camberwell k ruce ošetřovatelku a aby netrpěl nedostatkem jídla ani pití.“

Françoise poslušně vysekla pukrle a s dalším účastným pohledem odešla.

„Obávám se, že muži z vesnice vědí, že sem nepatřím.“ Otřela jsem si čelo třesoucí se rukou. „Nevyslovuju správně samohlásky. A klesám hlasem tam, kde bych měla stoupat. Kdy má člověk říct ‚amen‘? Někdo mě musí naučit, jak se modlit, Matthewe. Někde začít musím a –“

„Zpomal,“ zarazil mě Matthew a objal mě kolem pasu staženého v korzetu. Jeho dotek mě uklidňoval i přes několik vrstev oblečení. „Neobhajuješ doktorát v Oxfordu ani nemáš premiéru na divadle. Biflování a zkoušení replik ti nepomůže. Měla ses mě zeptat, než jsi povolala Bidwella a Somerse.“

„Jak můžeš znovu a znovu předstírat, že jsi někým jiným?“ divila jsem se. Matthew to tak za ta staletí udělal už bezpočtukrát, pokaždé když zinscenoval svou smrt a objevil se v jiné zemi, kde mluvil jiným jazykem a kde byl znám pod jiným jménem.

„První zásadou je přestat předstírat.“ Matthew si určitě všiml, jak mě jeho poznámka zmátla, a pokračoval. „Vzpomeň si, co jsem ti říkal v Oxfordu. Nemůžeš žít ve lži. A je jedno, jestli jde o to, že se vydáváš za člověka, když jsi čarodějnice, nebo za alžbětinku, když pocházíš z jednadvacátého století. Tvůj život je teď tady. Zkus ho nebrat jako roli.“

„Jenže můj přízvuk, moje chůze…“ Sama jsem postřehla rozdíl mezi délkou svých kroků a kroků ostatních žen v domě, ale naplno jsem si to uvědomila, až když se mi Kit otevřeně vysmíval, že chodím jako mužský.

„Přizpůsobíš se. Zatím se budou šířit klepy, ale na názorech lidí z Woodstocku nezáleží. Brzy si na tebe zvyknou a drby ustanou.“

Pochybovačně jsem se na něj podívala. „Ty toho o drbání moc nevíš, viď?“

„Dost na to, aby mi bylo jasné, že jsi novinkou tohohle týdne.“ Matthew zaletěl pohledem k mému zápisníku s nejistým rukopisem a kaňkami. „Nesmíš svírat brk tak pevně. Potom se ti láme špička a inkoust nevytéká, jak má. Ani svého nového života se nesmíš držet s takovou vervou.“

„Nenapadlo mě, že to bude tak náročné.“

„Učíš se rychle, a dokud jsi mezi přáteli na Panském dvoře, jsi v bezpečí. Ale prozatím žádné další návštěvy. Teď mi pověz, co to píšeš.“

„Hlavně svoje jméno.“

Matthew otočil několik stránek v mé knize a prohlížel si, co jsem zaznamenala. Pak zvedl jedno obočí. „Připravuješ se na zkoušku z hospodářství a kulinářství. Proč radši nenapíšeš něco o tom, co se děje tady v domě?“

„Protože se potřebuju naučit, jak se chovat v šestnáctém století. Ale deník by byl samozřejmě také užitečný.“ Uvažovala jsem nad tím. Vedení deníku by mi určitě pomohlo srovnat si v hlavě, v jaké době jsem se ocitla. „Neměla bych používat celá jména. V roce 1590 se píšou iniciály, aby se ušetřil papír a inkoust. A nikdo se nezabývá myšlenkami a city. Zapisují se záznamy o počasí a měsíční fáze.“

„Ze záznamů v Anglii šestnáctého století máš výbornou,“ zasmál se Matthew.

„Zapisují si ženy stejné věci jako muži?“

Matthew mě vzal za bradu. „Ty jsi hrozná. Přestaň se starat o to, co dělají ostatní ženy. Jsi výjimečná, tak buď sama sebou.“ Když jsem přikývla, políbil mě a potom se vrátil ke svému stolu.

Držela jsem brk co možná nejvolněji a pustila se do nové stránky. Rozhodla jsem se používat pro dny v týdnu astrologické symboly a vedle záznamů o počasí pořídit také pár zašifrovaných poznámek o životě na Panském dvoře. Žádný budoucí čtenář na nich neshledá nic divného. Aspoň jsem v to doufala.

Možná se v budoucnu najde akademik, který bude tušit, že se tyhle iniciály týkají Školy noci, zvlášť když se na první stránce vyskytuje jméno Roydonová, ale nebude to schopen dokázat. Kromě toho se v těchto časech o tuhle skupinu intelektuálů zajímal jen málokdo. Členové Školy noci měli renesanční vzdělání a dokázali s hrozivou rychlostí přecházet ze starých jazyků do moderních. Aristotela znali všichni i pozpátku, a když Kit, Walter a Matthew začali debatovat o politice, jejich encyklopedické znalosti dějin a zeměpisu prakticky znemožnily, aby s nimi držel krok kdokoli jiný. Tu a tam se stalo, že George nebo Tom přispěli svým názorem, ale Jindřich se plnohodnotným diskutérem stát nemohl, protože mu v tom bránilo koktání a nedoslýchavost. Většinou jen ostatní tiše, s nesmělou úctou pozoroval, což bylo roztomilé, když člověk uvážil, že hrabě se těšil nejvyššímu postavení ze všech přítomných. Kdyby jich nebylo tolik, dokázala bych jejich rozpravu sledovat i já.

Matthew už nebyl tím přemýšlivým vědcem, který hloubá nad výsledky testů a obává se o budoucnost svého druhu. Zamilovala jsem se do Matthewa vědce, ale teď jsem se přistihla, že se opakovaně zamilovávám do jeho verze z šestnáctého století a nechávám se okouzlit jeho výbuchy smíchu a rychlými reakcemi při hádkách o nuance filozofických konceptů. U večeře Matthew žertoval a na chodbách si pobrukoval melodie. V ložnici u krbu zápasil se psy – se dvěma obrovskými, chlupatými mastify Anaximanderem a Periklem. V moderním Oxfordu nebo Francii Matthew vždycky vypadal trochu smutný. Ale tady ve Woodstocku byl šťastný, přestože jsem si všimla, že se na své přátele dívá, jako by nemohl uvěřit, že jsou skuteční.

„Uvědomoval sis, že ti tolik chybí?“ zeptala jsem se, i když jsem věděla, že ho tím vyruším z práce.

„Upíři nemůžou lkát nad těmi, koho nechali v minulosti,“ odpověděl Matthew. „To bychom se zbláznili. A v tomhle případě jsem měl na ně víc upomínek, než je obvyklé: byla tu jejich slova, jejich portréty. Ale na detaily zapomeneš – jak se umí tvářit, jak zní jejich smích.“

„Můj táta nosíval v kapse karamely,“ zašeptala jsem. „Nepamatovala jsem si to, dokud jsem neskončila v La Pierre.“ Když jsem zavřela oči, dokázala jsem si vybavit jejich vůni a slyšela jsem šustění celofánu v kapse jeho měkké vlněné košile.

„A teď by ses té vzpomínky za nic nevzdala,“ doplnil mě Matthew mírně, „i kdyby ses tím zbavila bolesti.“

Vzal další dopis a ozvalo se škrábání brku o papír. Jeho tvář znovu nabyla soustředěného výrazu a nad kořenem nosu se mu objevila drobná vráska. Pokusila jsem se sevřít brk v tomtéž úhlu jako on, aby mi inkoust vydržel stejně dlouho jako jemu. A opravdu: když jsem nedrtila brk mezi prsty, psalo se mi mnohem líp. Namířila jsem ho na papír a chystala jsem se k dalšímu zápisu.

Dnes byly Dušičky, den, kdy si připomínáme zesnulé. Všichni v domě se pozastavovali nad jinovatkou, která v silné vrstvě pokrývala listy v zahradě. Zítra bude ještě větší mráz, tvrdil Pierre.

Françoise mi šila plášť, aby mi nebylo chladno, a teplou sadu oblečení na zimu, která byla před námi. Celé dopoledne strávila na půdě tříděním garderoby, kterou po sobě zanechala Louisa de Clermontová. Šaty Matthewovy sestry s hranatými výstřihy a zvonovými rukávy byly už šedesát let z módy, ale Françoise je upravovala, aby lépe odpovídaly dobovému vkusu, jak ho vnímali Walter s Georgem, a mé poněkud méně sošné postavě. Když musela rozpárat švy jednoho obzvlášť nádherného černostříbrného kusu oděvu, neměla z toho žádnou radost, ale Matthew trval na svém. V domě bydleli příslušníci Školy noci a já jsem potřebovala šaty na běžné nošení i společenský oděv.

„Ale v těchhle šatech se lady Louisa vdávala, můj pane,“ protestovala Françoise.

„Ano, brala si pětaosmdesátiletého starce, který neměl žádného žijícího potomka, zato měl nemocné srdce a řadu výnosných statků. Řekl bych, že rodinná investice do těchto šatů se bohatě vyplatila,“ opáčil Matthew. „Než Dianě ušijete něco lepšího, bude jí to stačit.“

Tuhle konverzaci jsem do svých poznámek pochopitelně nezahrnula. Místo toho jsem opatrně volila slova, aby pro nikoho jiného neznamenala nic výjimečného, ale já si při jejich četbě živě vybavila konkrétní lidi, zvuky a rozhovory. Jestli tahle kniha přežije, budou tyhle stručné drobty z mého života působit na každého budoucího čtenáře suše a jalově. Nad podobnými dokumenty se hrbí historici s marnou nadějí, že mezi řádky prostého textu objeví bohatý, mnohovrstevnatý život.

Matthew polohlasně zaklel. V tomhle domě jsem nebyla jediná, kdo něco tajil.

Ve chvíli, kdy jsem zvedla brk, abych ho znovu namočila do inkoustu, vešli dovnitř Jindřich s Tomem, kteří se sháněli po Matthewovi. Moje třetí oko se náhle otevřelo a překvapilo mě svou nenadálou ostražitostí. Od našeho příjezdu se moje probouzející se schopnosti – čarooheň, čarovoda a čarovítr – kupodivu nijak neprojevovaly. S nečekaným přispěním čarodějného třetího oka jsem dokázala vnímat nejen černočervené napětí okolo Matthewa, ale také stříbrnou záři kolem Toma i sotva postřehnutelný zelenočerný třpyt okolo Jindřicha – každý kolem sebe vytvářel atmosféru, která byla stejně jedinečná jako otisky prstů.

Vzpomněla jsem si na modré a žlutohnědé nitky, které jsem zahlédla v koutě Panského dvora, a přemýšlela jsem, co znamená skutečnost, že některé moje schopnosti se vytratily, kdežto jiné se nově objevily. A tohle ráno se mi přihodilo něco podobného…

Zahlédla jsem cosi v koutě, byl to jakýsi jantarový třpyt s nádechem modré. Pak jsem zaslechla ozvěnu, tak tichou, že jsem ji spíš vytušila, než doopravdy slyšela. Když jsem se ohlédla, abych zjistila, odkud přichází, zmizela. Koutkem oka jsem viděla vlákna, jako by mě čas vyzýval, abych se vrátila domů.

Od chvíle, kdy jsem poprvé cestovala časem v Madisonu, tehdy moje putování trvalo jen několik minut, jsem vnímala čas jako nitky světla a barev. Stačilo se dostatečně soustředit na konkrétní vlákno a sledovat ho k jeho zdroji. Když jsem teď měla za sebou cestování několika stoletími, věděla jsem, že ta zdánlivá jednoduchost zakrývá uzly, v nichž se střetává nepředstavitelné množství minulostí s milionem přítomností a nevyčíslitelným počtem možných budoucností. Isaac Newton věřil, že čas je základní přírodní silou, kterou nelze ovládnout. Po úsilí, které mě stála cesta do roku 1590, jsem s ním byla ochotná souhlasit.

„Diano? Je ti něco?“ Moje snění přerušil Matthewův naléhavý hlas. Jeho přátelé mě starostlivě pozorovali.

„Nic mi není,“ odpověděla jsem automaticky.

„Nepovídej.“ Matthew odhodil brk na stůl. „Změnila se tvoje vůně. A myslím, že se asi mění i tvoje kouzelné schopnosti. Kit má pravdu. Musíme ti co možná nejdříve najít čarodějnici.“

„Na to je ještě brzo,“ namítla jsem. „Až přijde, je důležité, abych vypadala a mluvila, jako bych sem patřila.“

„Každá čarodějnice pozná, že umíš cestovat časem,“ odmítl moje protesty Matthew. „Nějak se s tím srovná. Nebo jde o něco dalšího?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale do očí jsem se mu nepodívala.

Na to, aby Matthew vycítil, že je něco v nepořádku, nepotřeboval vidět, jak se v koutě místnosti odvíjí čas. Jestliže měl už teď podezření, že se s mými kouzelnými schopnostmi děje víc, než jsem ochotná připustit, neexistovala žádná naděje, že bych svoje tajemství ukryla před čarodějnicí, která se tu zřejmě brzy objeví.

4

Členové Školy noci se ochotně nabízeli, že Matthewovi pomůžou najít příhodnou bytost. Jejich návrhy prozrazovaly kolektivní přehlížení žen, čarodějnic a všech, kteří postrádali univerzitní vzdělání. Jindřich se domníval, že nejúrodnější půdou pro pátrání by byl Londýn, ale Walter ho ujistil, že v přelidněném městě by mě stěží utajili před pověrčivými sousedy. George napadlo, jestli by nebylo možné přesvědčit oxfordské učence, aby se podělili o své odborné znalosti. Přinejmenším k tomu měli řádné intelektuální renomé. Jenže Tom s Matthewem rozebrali silné a slabé stránky přírodních filozofů působících na Oxfordu, podrobili je nemilosrdné kritice, a tím to haslo. Kit nepovažoval za moudré svěřit takový úkol ženě, a proto dal dohromady seznam místních gentlemanů, kteří by snad byli ochotní připravit pro mě výcvikový režim. Byl mezi nimi pastor z kostela sv. Marie, který obezřele sledoval apokalyptická znamení na nebesích, majitel nedalekých pozemků jménem Smythson, který koketoval s alchymií a hledal čarodějnici nebo démona, aby mu asistovali, a student christchurchské koleje, který splácel dluhy za knihy z peněz utržených za sestavování horoskopů.

Matthew veškeré nápady zavrhl a povolal vdovu Beatonovou, zaříkávačku a porodní bábu z Woodstocku. Byla chudá a byla to žena – přesně ten typ bytosti, jakým Škola noci opovrhovala –, ale Matthew namítal, že právě proto bude jednodušší získat ji pro spolupráci. Kromě toho byla na míle daleko jedinou bytostí, která projevovala jisté čarodějné nadání. Všichni ostatní už dávno utekli, přiznával Matthew, než aby žili poblíž vargra.

„Možná že obeslání vdovy Beatonové nebyl dobrý nápad,“ poznamenala jsem později, když jsme se chystali do postele.

„To už jsi říkala,“ opáčil Matthew s těžko skrývanou netrpělivostí. „Ale pokud nám vdova Beatonová nedokáže pomoct, aspoň nám poradí, kdo by nám pomoct mohl.“

„Na konci šestnáctého století není nejvhodnější obcházet lidi a vyptávat se po čarodějnicích, Matthewe.“ Ve společnosti Školy noci jsem nemohla otevřeně hovořit o nadcházejícím honu na čarodějnice, ale Matthew dobře věděl, jaké hrůzy v budoucnu přijdou. Přesto mu moje obavy připadaly neopodstatněné.

„Chelmsfordské čarodějnické procesy jsou už minulostí a hony na čarodějnice v Lancashiru začnou až za dvacet let. Kdyby v tuhle chvíli hrozilo, že v Anglii vypukne hon na čarodějnice, nikdy bych tě sem nevzal.“ Matthew se probíral několika dopisy, které mu Pierre nechal na stole.

„Jestli uvažuješ takhle, je dobře, že jsi vědec a ne historik,“ vyhrkla jsem bez obalu. „Chelmsford a Lancashire byly jen mimořádně nápadné projevy všeobecné nálady ve společnosti.“

„Myslíš si, že historik rozumí náladě přítomné chvíle lépe než člověk, který ji prožil?“ Matthew zvedl obočí s neskrývanou skepsí.

„Ano,“ naježila jsem se. „Často to tak bývá.“

„Dnes ráno, když jsi nemohla pochopit, proč není v domě jediná vidlička, jsi mluvila jinak,“ podotkl Matthew. Byla pravda, že jsem dvacet minut pátrala po celém domě, než mě Pierre mírně upozornil, že jídelní příbory se ještě v Anglii příliš neujaly.

„Nepatříš přece k lidem, kteří si myslí, že historici nedělají nic jiného, než že se biflují data a učí se nazpaměť obskurní fakta,“ nedala jsem se. „Mým úkolem je pochopit, proč se v minulosti stalo, co se stalo. Když se něco odehrává přímo před tebou, je těžké odhalit příčiny, ale s odstupem to vidíš z jasnější perspektivy.“

„V tom případě můžeš být klidná, protože já mám osobní zkušenost i odstup,“ usadil mě Matthew. „Chápu tvoje pochybnosti, Diano, ale povolání vdovy Beatonové bylo správným rozhodnutím.“ Konec diskuze, dával mi na srozuměnou jeho tón.

„V roce 1590 je nedostatek jídla a lidé se obávají budoucnosti,“ pokračovala jsem a odpočítávala jednotlivé položky na prstech. „To znamená, že hledají obětního beránka, na kterého by svalili vinu za zlé časy. Člověčí zaříkávačky a porodní báby se už začínají bát, že je obviní z čarodějnictví, přestože tvoji mužští přátelé si toho nejsou vědomi.“

„Jsem nejmocnější muž Woodstocku,“ prohlásil Matthew a vzal mě za ramena. „Tebe nikdo z ničeho neobviní.“ Žasla jsem nad jeho namyšleností.

„Já nejsem zdejší a vdova Beatonová mi nic nedluží. Jestliže přitahuju zvědavé pohledy, ohrožuju její bezpečnost,“ kontrovala jsem. „Než ji požádáme o pomoc, musím být přinejmenším schopná vystupovat jako alžbětinka z vyšší vrstvy. Dej mi pár dalších týdnů.“

„Tohle nepočká, Diano,“ vyjel Matthew příkře.

„Mám k tomu dobré důvody. Nechci po tobě, abys čekal, než se naučím vyšívat a dělat marmeládu.“ Věnovala jsem mu kyselý pohled. „Tak si tu zaříkávačku zavolej. Ale nediv se, až to skončí špatně.“

„Věř mi.“ Matthew sklonil rty k mým. Měl zastřené oči, ale jeho instinkt, který mu velel pronásledovat kořist a podmanit si ji, byl stále silný. Manžel z šestnáctého století chtěl mít navrch nad manželkou a upír chtěl polapit čarodějnici.

„Hádky mě ani trochu nevzrušují,“ řekla jsem a odvrátila se. U Matthewa to ovšem bylo přesně naopak. Odtáhla jsem se od něj kousek dál.

„Já se nehádám,“ zašeptal Matthew s ústy u mého ucha. „Hádáš se ty. A jestli si, ženo, myslíš, že bych se tě někdy dotkl ve vzteku, velice se mýlíš.“ Mrazivým pohledem mě přibil k pelesti, potom se otočil a popadl svoje kalhoty. „Jdu dolů. Jistě tam najdu někoho, kdo ještě nespí a bude mi dělat společnost.“ Napochodoval ke dveřím, kde se na okamžik zastavil.

„A jestli se chceš opravdu chovat jako alžbětinka, přestaň mi odporovat,“ dodal neurvale a odešel.

Druhého dne na mě tiše zírali jeden upír, dva démoni a tři lidé a zkoumali můj vzhled. Zvony kostela sv. Marie odbily celou, ale jejich ozvěna visela nad podlahou ze širokých prken ještě dlouho poté, co utichly. Ve vzduchu voněly kdoule, rozmarýn a levandule. Seděla jsem na nepohodlné dřevěné židli uvězněná ve spoustě šatů, spodniček, rukávů, sukní a pevně utaženém živůtku. Můj život v jedenadvacátém století zaměřený na kariéru bledl s každým dalším přiškrceným nádechem. Dívala jsem se do pošmourného dne a poslouchala, jak studený déšť bubnuje do okenních tabulí s olověnou mřížkou.

„Elle est ici,“ oznámil nám Pierre a stočil pohled mým směrem. „Za madame přišla čarodějnice.“

„Konečně,“ podotkl Matthew. Strohý střih kabátce ještě zdůrazňoval jeho široká ramena a dubové listy a žaludy vyšité při okrajích bílého límce podtrhovaly bledost jeho kůže. Matthew naklonil tmavovlasou hlavu, aby si mě prohlédl z jiného úhlu a zkusil odhadnout, jestli se můžu úspěšně vydávat za váženou alžbětinskou ženu.

„Co říkáte?“ ptal se ostatních. „Projde to?“

George si sundal brýle. „Ano. Rezavý odstín těchto šatů se k ní hodí mnohem lépe než ten, co měla posledně. Dává vyniknout jejím vlasům.“

„Paní Roydonová vypadá, jak náleží, Georgi, to je pravda. Ale její nezvyklý způsob řeči nelze vysvětlit jen tím, že pochází z v-v-venkova,“ ozval se Jindřich monotónním basem. Udělal krok dopředu, aby upravil záhyby mojí brokátové sukně. „A pak je tu její výška. S tou nic neuděláme. Je dokonce vyšší než královna.“

„Myslíš, že bychom ji nemohli prohlásit za Francouzku nebo Holanďanku, Walte?“ Tom uchopil prsty zamazanými od inkoustu pomeranč posetý hřebíčkovými hlavičkami a přistrčil si ho pod nos. „Možná že paní Roydonová přece jenom v Londýně obstojí. Démoni si jí samozřejmě všimnou, ale normální muži se po ní ani neotočí.“

Walter pobaveně zafuněl a odlepil se z nízké lavice. „Paní Roydonová má pěknou figuru a je nezvykle vysoká. Normální muži od třinácti do šedesáti budou mít dost důvodů, aby si ji pořádně prohlédli. Kdepak, Tome, lepší bude, když zůstane tady, s vdovou Beatonovou.“

„Třeba bych se s ní mohla setkat později ve vesnici. A sama,“ nadhodila jsem s nadějí, že jeden z přítomných dostane rozum a přesvědčí Matthewa, že má být po mém.

„Ne!“ zvolalo šest vyděšených mužských hlasů.

V tu chvíli se objevila Françoise se dvěma kusy naškrobeného plátna a krajky. Její hrudník se dmul jako hrudník pohoršené slípky při střetu s agresivním kohoutem. Matthewovy neustálé zásahy ji rozčilovaly stejně jako mě.

„Diana nejde ke dvoru. Ten krejzlík je zbytečný,“ ozval se Matthew a netrpělivě máchl rukou. „Skutečným problémem jsou její vlasy.“

„O tom, co je nebo není zbytečné, nemáte potuchy,“ opáčila Françoise. Přestože byla upírka a já čarodějnice, když došlo na mužskou hloupost, nečekaně jsme si rozuměly. „Kterému dává madam de Clermontová přednost?“ Françoise mi předložila jakési hnízdo z nařasené tenké látky a cosi ve tvaru půlměsíce, co připomínalo vločky sešité neviditelnými stehy.

Vločky vypadaly pohodlněji. Ukázala jsem na ně.

Françoise se pustila do připínání límce k lemu mého živůtku a Matthew se znovu pokusil upravit moje vlasy do přijatelnějšího účesu. Françoise ho plácla přes ruku. „Nedotýkat se.“

„Svojí ženy se budu dotýkat, kdy si zamanu. A přestaňte Dianě říkat ‚madam de Clermontová‘,“ zabručel Matthew a položil mi ruce na ramena. „Pokaždé mám pocit, že se ve dveřích objeví moje matka.“ Matthew od sebe oddálil konce límce a uvolnil černou sametovou šňůrku, která skrývala Françoisiny špendlíky.

„Madame je vdaná žena. Její poprsí má být zakryté. Už tak se o nové paní domu šíří klepy,“ protestovala Françoise.

„Klepy? A jaké?“ zeptala jsem se zachmuřeně.

„Včera jste nebyla v kostele, takže se povídá, že jste v očekávání nebo že máte neštovice. Ten kacířský kněz si myslí, že jste katolička. Ostatní říkají, že jste Španělka.“

„Španělka?“

„Oui, madame. Někdo vás slyšel, když jste byla včera odpoledne ve stájích.“

„Ale to jsem si cvičila francouzštinu!“ Dokázala jsem docela dobře napodobovat přízvuky a myslela jsem si, že když si vypůjčím od Ysabeau ten její panovačný, dodá to složité historce, která má zakrýt mou pravou totožnost, na důvěryhodnosti.

„Synovi podkoního to tak nepřipadalo.“ Françoisin tón naznačoval, že chlapcův omyl byl pochopitelný. Spokojeně si mě prohlédla. „Ano, vypadáte jako počestná žena.“

„Fallaces sunt rerum species,“ prohlásil Kit kousavě a Matthew se znovu zamračil. „Zdání klame. Její přetvářka nikoho neošálí.“

„Na Seneku je po ránu moc brzo.“ Walter věnoval Marlowovi varovný pohled.

„Na stoicismus není nikdy brzo,“ odpověděl Kit ostře. „Měl bys mi poděkovat, že jsem nezačal s Homérem. V poslední době jsme neslyšeli nic než nevhodné parafráze Iliady. Měl bys přenechat řečtinu někomu, kdo jí rozumí, Georgi – někomu, jako je Matt.“

„Můj překlad Homérova díla není ještě hotový!“ naježil se George.

Jeho odpověď spustila lavinu latinských citátů z Walterovy strany. Jeden z nich Matthewa rozesmál. Reagoval na něj poznámkou, zřejmě v řečtině. Čarodějnice čekající v přízemí byla zapomenuta – muži se s chutí pustili do slovní přebíjené, své oblíbené zábavy. Opřela jsem se o opěradlo židle.

„Když jsou dobře naložení jako nyní, dokážou zázraky,“ zašeptal Jindřich. „Tohle jsou nejbystřejší mozky v království, paní Roydonová.“

Raleigh a Marlowe se teď překřikovali v diskuzi o kladech – či záporech – politiky Jejího Veličenstva v otázce kolonizace a průzkumných výprav.

„Zahrnout dobrodruha, jako jsi ty, hrstmi zlata je stejné jako hodit je do Temže, Waltere,“ zachechtal se Kit.

„Dobrodruh! Ty ze strachu z věřitelů za denního světla nepřekročíš práh.“ Raleighovi se třásl hlas. „Někdy mluvíš jako hlupák, Kite.“

Matthew sledoval rétorické výpady svých přátel s čím dál větším potěšením. „S kým máš potíže tentokrát?“ zeptal se Marlowa a natáhl se po víně. „A kolik potřebuješ, aby ses z nich dostal?“

„S krejčím.“ Kit ukázal na svůj drahý oblek. „S tiskařem kvůli Tamerlánovi.“ Marlowe zaváhal, zatímco si v hlavě srovnával nesplacené částky. „S Hopkinsem, tím neřádem, co si říká bytný. Ale mám tohle.“ Kit zvedl drobnou figurku Diany, kterou vyhrál nad Matthewem v šachové partii z nedělního večera. Naklonila jsem se dopředu. Pořád jsem těžce nesla, kdykoli mi figurka zmizela z dohledu.

„Jistě na tom nejsi natolik zle, abys musel zastavit tuhle tretku za pár drobných.“ Matthew po mně hodil pohledem a nenápadným posunkem mě přiměl, abych zůstala klidně sedět. „Já se o to postarám.“

Marlowe vyskočil na nohy, usmál se a stříbrnou bohyni si strčil do kapsy. „Na tebe je vždycky spoleh, Matte. Samozřejmě ti to vrátím.“

„Samozřejmě,“ zamumlali Matthew, Walter a George pochybovačně.

„Ale nech si dost peněz na to, aby sis mohl pořídit vousy.“ Kit si zálibně pohladil svůj plnovous. „Vypadáš příšerně.“

„Pořídit si vousy?“ Zřejmě jsem Marlowa špatně pochopila. Určitě zas použil slangový výraz, přestože ho Matthew žádal, aby se toho kvůli mně vyvaroval.

„V Oxfordu je holič čaroděj. Vašemu muži rostou vousy pomalu, jak to u jeho druhu bývá, a je hladce oholen.“ Pořád jsem se tvářila nechápavě, takže Kit s přehnanou trpělivostí pokračoval. „S tímhle vzhledem bude Matt středem pozornosti. Potřebuje vousy. Vaše čarodějnické umění zjevně nestačí na to, abyste mu je přičarovala, proto musíme najít někoho, kdo to dokáže.“

Můj pohled ulpěl na prázdném džbánu, který stál na stole z jilmového dřeva. Françoise do něj časně ráno nastrkala větvičky ze zahrady – cesmínu a mišpuli s hnědými plody připomínajícími šípky – a několik bílých růží, aby místnost dostala barvu a vůni. Před několika hodinami jsem s myšlenkou na zahradu těmi větvičkami propletla prsty, protože jsem chtěla naaranžovat růže a mišpuli do popředí. Asi patnáct vteřin jsem byla spokojená s výsledkem své práce, jenže potom mi kytice zvadla přímo před očima. Z konečků mých prstů se šířila zkáza ve všech směrech a ruce mě pálily, protože vstřebávaly informace proudící z rostlin: účinky slunečních paprsků, déšť tišící žízeň, sílu kořínků, které se musely ubránit větru, chuť půdy.

Matthew měl pravdu. Když jsme teď byli v roce 1590, moje magické schopnosti se měnily. Pryč byly výbuchy čaroohně, čarovody a čarovětru, které jsem zažívala po seznámení s Matthewem. Místo toho jsem viděla zářivé nitky času a barevné aury obklopující žijící bytosti. Kdykoli jsem se procházela zahradou, ze stínu pod duby na mě zíral bílý jelen. A teď jsem způsobovala vadnutí rostlin.

„Vdova Beatonová čeká,“ připomněl nám Walter a postrkoval Toma ke dveřím.

„Co když uslyší moje myšlenky?“ strachovala jsem se, když jsme scházeli po širokém dubovém schodišti.

„Já se spíš bojím toho, co řeknete nahlas. Nedělejte nic, čím byste v ní mohla vzbudit žárlivost nebo nevraživost,“ radil mi Walter, který nám byl v patách spolu se zbytkem Školy noci. „Když bude nejhůř, lžete. Já i Matthew to děláme pořád.“

„Čarodějnice si mezi sebou lhát nemůžou.“

„Tohle nedopadne dobře,“ zabručel Kit temně. „To bych se vsadil.“

„A dost.“ Matthew se prudce otočil a popadl Kita za límec. Párek anglických mastifů začmuchal Kitovi u kotníků a zavrčel. Byli oddaní Matthewovi – a Kita v lásce neměli.

„Řekl jsem jenom –“ spustil Kit a snažil se vymanit ze sevření. Ale Matthew ho nenechal domluvit a přitiskl ho ke zdi.

„Co jsi říkal, nikoho nezajímá, a co jsi myslel, je naprosto jasné.“ Matthew zesílil svůj stisk.

„Pusť ho.“ Walter položil jednu ruku na Matthewovo a druhou na Marlowovo rameno. Upír si Raleigha nevšímal a nadzvedl svého přítele pár centimetrů nad zem. Kit vypadal s červenými a černými péry na klobouku jako exotický pták, který uvízl v záhybech vyřezávaného dřevěného obložení. Matthew ho ještě chvíli držel, aby bylo jasné, že to myslí vážně, a potom ho pustil na zem.

„Pojď, Diano. Všechno dobře dopadne.“ Matthew mluvil sebejistě, jenže mně napovídalo zlověstné svrbění v palcích, že Kit možná nebyl daleko od pravdy.

„Pro rány boží,“ zamumlal Walter nevěřícně, když jsme vešli do sálu. „Tohle že je vdova Beatonová?“

Na opačné straně místnosti stála ve stínu čarodějnice jako vyšitá: drobounká, sehnutá a stařičká. Když se přiblížila, dostal se na světlo její černý oděv, nepoddajné bílé vlasy a seschlá kůže. Jedno oko postihl šedý zákal, druhé mělo skvrnitě oříškovou barvu. Zakaleným okem dokázala děsivě otáčet v oční jamce, jako by se její zrak mohl zlepšit, když se bude na svět dívat z jiné perspektivy. Zrovna jsem si pomyslela, že horší to už být nemůže, když vtom jsem si všimla bradavice na kořeni jejího nosu.

Vdova Beatonová sklouzla pohledem k mé osobě a neochotně se sklonila v náznaku pukrlete. Sotva znatelné brnění kůže mi napovědělo, že jde skutečně o čarodějnici. Moje třetí oko se bez varování otevřelo a pátralo po dalších informacích. Ale vdova Beatonová na rozdíl od ostatních bytostí nevyzařovala žádné světlo. Byla šedivá skrz naskrz. Pozorovala jsem, jak se čarodějnice ze všech sil snaží, aby byla neviditelná, a působilo to na mě skličujícím dojmem. Taky jsem byla takhle nezáživná, než jsem se dotkla Ashmoleova svazku? Moje třetí oko se zase zavřelo.

„Děkuji, že jste přišla, vdovo Beatonová.“ Z Matthewova tónu čišelo přesvědčení, že může být ráda, že ji pustil do domu.

„Pane Roydone.“ Slova čarodějnice chrastila jako spadané listí, které se točilo venku ve větru na štěrkových pěšinách. Podívala se na mě zdravým okem.

„Pomoz vdově Beatonové na místo, Georgi.“

Chapman vyrazil na Matthewův rozkaz kupředu, ale my ostatní jsme si udržovali bezpečný odstup. Čarodějnice se zaúpěním složila revmatické údy do křesla. Matthew zdvořile čekal, než se řádně usadila, a potom pokračoval.

„Půjdeme přímo k věci. Tato žena,“ ukázal na mě, „je pod mou ochranou a v poslední době se dostala do potíží.“ O našem manželství neřekl ani slovo.

„Jste obklopen vlivnými přáteli a věrným služebnictvem, pane Roydone. Chudá žena nemůže být takovému pánu, jako jste vy, k velkému užitku.“ Vdova Beatonová se pokusila zakrýt vyřčenou výčitku předstíranou zdvořilostí, ale můj muž měl výtečný sluch. Přimhouřil oči.

„Nehrajte si se mnou,“ odsekl úsečně. „Věřte, že si ze mě nechcete udělat nepřítele, vdovo Beatonová. Tahle žena jeví známky čarodějnice a potřebuje vaši pomoc.“

„Čarodějnice?“ Vdova Beatonová nasadila výraz vyjadřující zdvořilé pochyby. „Její máti byla čarodějnice? Nebo otec čaroděj?“

„Oba zemřeli, když byla ještě malá. Nevíme určitě, jakými schopnostmi byli obdařeni,“ přiznal Matthew. Byla to polopravda, tak typická pro upíry. Potom hodil vdově do klína váček s mincemi. „Byl bych rád, kdybyste ji prohlédla.“

„Jak si přejete.“ Vdova Beatonová natáhla sukovité ruce k mému obličeji. Když se mě dotkla, proběhla mezi námi nezaměnitelná vlna energie. Stará žena nadskočila.

„Takže?“ naléhal Matthew.

„Ďábel je všude, pane. Kdo tomu nevěří, ten skončí v osidlech jeho intrik.“