Deborah Harknessová

KNIHA ŽIVOTA

THE BOOK OF LIFE

Copyright © 2014 by Deborah Harkness

All rights reserved

Translation © 2025 by Martina Neradová

ISBN 978-80-284-1238-8

Věnováno Karen, která ví proč

Ze všech druhů nepřežije ani ten nejsilnější,

ani ten nejinteligentnější, ale ten, který se dokáže nejlépe

přizpůsobit změnám.

– PHILEPPE DE CLERMONT,

(CITÁT ČASTO PŘIPISOVANÝ CHARLESI DARWINOVI)

Slunce v Raku

Znamení Korýše týká se domů, pozemků, pokladů, jakož i všeho

skrytého. Jest čtvrtým domem Zvěrokruhu. Značí smrt a konec věcí.

– ANGLICKÝ LOCUS COMMUNIS, ANONYMNÍ, KOLEM ROKU1590,

GONÇALVESŮV RUKOPIS 4890,

FOL. 2R

1

Duchové neměli materiální podstatu. Skládali se pouze ze vzpomínek a srdce. Nahoře na jedné z kulatých věží Sept-Tours si Emily Matherová tiskla průsvitnou ruku doprostřed hrudi, kterou stále ještě tížil strach. Bude to časem snazší? Její hlas, stejně jako zbytek jejího těla a osobnosti, byl téměř nezaznamenatelný. Pozorovat, čekat, vědět…

Dle mých zkušeností nikoli, odpověděl Philippe de Clermont stručně. Seděl kousek od ní a prohlížel si vlastní průhledné prsty. Že je mrtvý, Philippovi vadilo z mnoha důvodů – protože se nemohl dotýkat své ženy Ysabeau, protože ztratil čich a chuť, protože neměl svaly na pořádný šermířský zápas –, ale nejvíc ze všeho ho trápilo, že je neviditelný. Neustále mu to připomínalo, jak je jeho stávající existence nevýznamná.

Emily posmutněla a Philippe se tiše proklel. Od té chvíle, co umřela, mu tahle čarodějnice dělala neustálou společnost a jeho samota byla poloviční. Co ho to napadlo, takhle na ni vyjet, jako by byla jeho služkou?

Možná to bude snazší, až nás už nebudou potřebovat, dodal Philippe mírnějším tónem. Jako duch byl zkušenější, ale metafyzickou podstatu jejich situace lépe chápala Emily. To, co mu vyložila, bylo v přímém rozporu s Philippovou celkovou představou o posmrtném životě. Domníval se, že živí vidí mrtvé jen proto, že od nich něco potřebují: pomoc, odpuštění nebo odplatu. Emily ovšem tvrdila, že to jsou pouhé lidské pověry a že živí musí nejdřív dojít smíření a žít dál – teprve potom se jim mohou zjevovat mrtví.

Tím se vysvětlovalo, proč si ho Ysabeau nevšímá, což mu poskytlo jistou, byť nepříliš velkou úlevu.

„Nemůžu se dočkat, až uvidím Eminu reakci. Ta bude mrkat na drát.“ Dianin vřelý alt vylétl vzhůru a nesl se opevněním.

Diana a Matthew, řekli Emily s Philippem naráz a shlédli na dvůr dlážděný kočičími hlavami, který se rozkládal kolem zámku.

Tamhle jsou, řekl Philippe a ukázal na příjezdovou cestu. I po smrti měl upíří zrak, ostřejší než lidský. Kromě toho byl i teď větší fešák, než si jakýkoli muž zasluhoval, měl široká ramena a šelmovský úsměv. Právě takový úsměv nyní věnoval Emily, která si nemohla pomoct, aby ho neopětovala. Sluší jim to spolu, že? Podívejte, jak se můj syn změnil.

Upíři se s postupem času měnit neměli, takže Emily čekala, že uvidí tytéž černé vlasy, tak tmavé, až se modře leskly, tytéž oči, jejichž barva přecházela z šedivé do zelené a z jejichž pohledu bylo možné vyčíst odstup a chlad zimního moře, touž bledou pleť a široká ústa. Ale jak ji upozornil Philippe, bylo tu několik jemných rozdílů. Matthew měl kratší vlasy a plnovous, s nímž vypadal ještě nebezpečnější než jindy – úplně jako pirát. Emily zalapala po dechu.

Není Matthew… mohutnější?

Je. Když tu byl s Dianou v roce 1590, trochu jsem ho vykrmil. Z těch knih začínal měknout. Potřeboval se více prát a méně číst. Philippe vždycky tvrdil, že příliš vzdělání je na škodu. Matthew toho byl živým důkazem.

Ale ani Diana není stejná. S těmi dlouhými zlatavými vlasy se víc podobá matce, poznamenala Em, když si všimla nejnápadnější změny ve vzhledu své neteře.

Diana klopýtla o dlažební kostku a Matthew ji rychle zachytil, aby neupadla. Fakt, že byl Matthew Dianě neustále nablízku, připravený zasáhnout, Emily dříve považovala za známku typicky upířího ochranitelského komplexu. Ale teď, s vnímavostí ducha, si uvědomila, že tento Matthewův zvyk pramení z jeho nadpřirozené schopnosti uvědomovat si každou změnu v Dianině výrazu či náladě, každou známku únavy nebo hladu. Dnes se ovšem zdálo, že jsou upírovy smysly ještě soustředěnější a pronikavější.

Nezměnily se jen Dianiny vlasy. Philippe se zatvářil udiveně. Diana je v očekávání – čeká dítě s Matthewem.

Emily si neteř prohlédla pozorněji, přičemž zapojila zvýšenou schopnost vycítit pravdu, kterou jí dopřála smrt. Philippe měl pravdu – aspoň částečně. Chtěl jste říct „děti“, viďte? Diana čeká dvojčata.

Dvojčata, vydechl Philippe užasle. Potom odvrátil pohled, protože ho vyrušil příchod jeho manželky. Podívejte, jsou tu i Ysabeau, Sarah se Sophií a Margaret.

Co nastane teď, Philippe? zeptala se Emily a srdce ji zabolelo v neblahé předtuše.

Konce. Začátky, odpověděl Philippe záměrně neurčitě. Změna. Diana změny odjakživa nerada, namítla Emily.

Protože má obavy z toho, kým se musí stát, opáčil Philippe.

Od oné noci v roce 1781, kdy z něj Matthew de Clermont udělal upíra, zažil Marcus Whitmore víc hrůz, než bylo zdrávo. Ale žádná z nich ho nepřipravila na dnešní zkoušku: musel povědět Dianě Bishopové, že její milovaná tetička Emily Matherová už není mezi živými.

Ysabeau zavolala Marcusovi ve chvíli, kdy se s Nathanielem Wilsonem dívali na televizní zprávy v rodinné knihovně. Nathanielova žena Sophie a jejich malá dcerka Margaret pospávaly na pohovce.

„Chrám,“ vyhrkla Ysabeau bez dechu a z jejího hlasu bylo možné vyčíst naprosté zoufalství. „Přijď. Okamžitě.“

Marcus babičku poslechl bez dalšího vyptávání, pouze se mezi dveřmi otočil a zavolal na svého bratrance Gallowglasse a na tetu Verin, kam běží.

Když se blížil k mýtině na vrcholu, polojasný letní večer ještě víc zesvětlal – rozzářila ho nadpozemská síla, kterou Marcus zahlédl skrze stromy. Vzduch byl natolik prosycený magií, až se Marcusovi zježily vlasy.

Potom ucítil přítomnost upíra – Gerberta z Aurillacu. A ještě někoho jiného – čarodějnice.

Kamennou chodbou se rozléhaly lehké, rozhodné kroky, které Marcuse vytrhly z minulosti a vrátily ho do přítomnosti. Ozvalo se zaskřípání, které jako obvykle doprovázelo otevření těžkých dveří.

„Ahoj, zlato.“ Marcus se otočil zády k výhledu na auvergneský venkov a zhluboka se nadechl. Vůně Phoebe Taylorové mu připomněla šeříkové keře, které rostly u červeně natřených dveří statku, jenž patříval jeho rodině. Tahle jemná, ale pronikavá vůně symbolizovala naději, kterou přinášelo jaro po dlouhé massachusettské zimě, a vyvolávala vzpomínky na chápavý úsměv jeho dávno zesnulé matky. Ale teď Marcuse nepřiměla myslet na nic a na nikoho jiného než na drobnou ženu se železnou vůlí, která stála před ním.

„Všechno bude dobré.“ Phoebe se k němu natáhla a upravila mu límeček. V jejích olivových očích se zračily obavy. Od té doby, co Marcus vyměnil trička z koncertů svých oblíbených kapel za formálnější oděv, se začal podepisovat jako Marcus de Clermont místo dřívějšího Marcus Whitmore, jak se jmenoval, když se s ním seznámila – o upírech, otcích starých patnáct set let, francouzských zámcích plných zlověstně vyhlížejících příbuzných a čarodějnici jménem Diana Bishopová jí pověděl až potom. Fakt, že Phoebe zůstala po jeho boku, Marcus pokládal za učiněný zázrak.

„Nebude.“ Chytil ji za ruku a vlepil jí pusu na dlaň. Phoebe nevěděla, co je Matthew zač. „Zůstaň tady s Nathanielem a ostatními. Prosím.“

„Marcusi Whitmore, říkám ti naposledy, že až se budeš vítat se svým otcem a jeho ženou, budu stát vedle tebe. Nemyslím si, že je dál o čem diskutovat.“ Phoebe k němu natáhla ruku. „Půjdeme?“

Marcus její ruku sevřel, ale místo aby za ní vyšel ze dveří, jak očekávala, přitáhl si ji k sobě. Phoebe nečekaně spočinula na jeho hrudi, jednou rukou se držela jeho ruky a druhou mu tiskla na srdce. Překvapeně se na něj podívala.

„No dobře. Ale půjdeš se mnou jen za určitých podmínek. Zaprvé se musíš neustále držet buď mě, nebo Ysabeau.“

Phoebe se chystala něco namítnout, ale Marcus ji umlčel vážným pohledem.

„Zadruhé, pokud tě vyzvu, abys odešla na chodbu, uděláš to. Bez odkladu. Bez vyptávání. A půjdeš rovnou za Fernandem. Najdeš ho v kapli nebo v kuchyni.“ Marcus se pátravě zadíval na Phoebeinu tvář a vyčetl z jejího výrazu opatrný souhlas. „Zatřetí se nesmíš za žádných okolností přiblížit na dosah mému otci. Přijímáš?“

Phoebe přikývla. Jako všichni dobří diplomaté byla připravená řídit se Marcusovými pravidly – tedy prozatím. Ale jestli byl Marcusův otec netvorem, za jakého jej někteří členové domácnosti považovali, potom Phoebe udělá to, co udělat musí.

Fernando Gonçalves zalil rozšlehanými vejci dohněda osmahlé brambory na rozpáleném pekáči. Jeho tortilla española patřila k těm několika málo jídlům, která byla Sarah Bishopová ochotná sníst, a dnes se potřebovala posilnit víc než kdykoli jindy.

Gallowglass seděl za kuchyňským stolem a vyrýpával z mezer mezi starými prkny kapky vosku. Blonďaté vlasy mu padaly na ramena a svalnatou postavou připomínal mrzutého medvěda. Po předloktích a bicepsech se mu vinulo pestrobarevné tetování, jehož náměty vždy prozrazovaly, co momentálně zaměstnává jeho mysl, protože upírům žádné tetování nevydrželo víc než několik týdnů. V daný okamžik patrně myslel na své kořeny, poněvadž jeho paže pokrývaly keltské vzory, runy a bájní tvorové z nordických a gaelských mýtů a legend.

„Nedělej si starosti.“ Fernandův hlas byl vřelý a kultivovaný jako sherry vyzrálé v dubových sudech.

Gallowglass na chvíli zvedl oči, ale potom se znovu začal zabývat voskem.

„V tom, co musí udělat, Matthewovi nikdo nezabrání, Gallowglassi. Pomstít Emilyinu smrt je věc cti.“ Fernando vypnul sporák a zamířil ke Gallowglassovi. Bosýma nohama neslyšně našlapoval po kamenných dlaždicích a za chůze si shrnul rukávy bílé košile k zápěstí. Košili měl neposkvrněnou, přestože toho dne už strávil v kuchyni mnoho času. Zastrčil si ji do džínsů a prohrábl si tmavé, vlnité vlasy.

„Marcus se pokusí vzít vinu na sebe,“ podotkl Gallowglass. „Ale on za Emilyinu smrt nemůže.“

Vzhledem k okolnostem probíhal onen výjev na hoře podivně klidně. Gallowglass přiběhl k chrámu chvíli po Marcusovi. Nebylo tam nic než naprosté ticho a Emily Matherová klečící uprostřed kruhu ohraničeného světlými kameny. Vedle ní stál čaroděj Peter Knox, ruce měl položené na její hlavě a tvářil se nedočkavě, dokonce až hladově. Všemu se zájmem přihlížel nejbližší upíří soused de Clermontů Gerbert z Aurillacu.

„Emily!“ Úzkostný výkřik Emilyiny partnerky Sarah prořízl ticho s takovou silou, že i sám Gerbert ucouvl.

Vyplašený Knox pustil Emily. Ta se v bezvědomí zhroutila na zem. Sarah zasáhla čaroděje jedinou, mocnou kletbou, která Knoxe vymrštila do vzduchu, až přeletěl na druhou stranu mýtiny.

„Ne, Marcus ji nezabil,“ ozval se Fernando, čímž si získal Gallowglassovu pozornost. „Ale jeho nedbalost…“

„Nezkušenost,“ přerušil ho Gallowglass.

„Jeho nedbalost,“ trval na svém Fernando, „v té tragédii sehrála svou roli. Marcus si je toho vědom a přijímá za to odpovědnost.“

„Marcus si o tu funkci neřekl,“ zabručel Gallowglass.

„To ne. Navrhl jsem ho já a Matthew si myslel, že je to dobrá volba.“ Fernando Gallowglassovi krátce stiskl rameno a vrátil se k plotně.

„Proto jsi přišel? Protože cítíš vinu za to, že jsi odmítl vést bratrstvo, když tě o to Matthew požádal?“ Když se Fernando objevil v Sept-Tours, nikoho to nepřekvapilo víc než Gallowglasse. Fernando se totiž tomuto místu vyhýbal už od čtrnáctého století, kdy zemřel Gallowglassův otec Hugh de Clermont.

„Jsem tady, protože mě Matthew podržel, když francouzský král popravil Hugha. Tehdy jsem byl na celém světě sám a provázel mě jen žal,“ odpověděl Fernando drsným tónem. „A Lazarův řád jsem odmítl vést, protože nejsem de Clermont.“

„Byl jsi otcův druh!“ protestoval Gallowglass. „Jsi stejně tak de Clermont jako Ysabeau nebo její děti!“

Fernando opatrně zavřel dvířka trouby. „Já jsem Hughův druh,“ prohlásil zády ke Gallowglassovi. „Tvůj otec pro mě nikdy nebude minulostí.“

„Promiň, Fernando,“ hlesl Gallowglass sklíčeně. Přestože byl Hugh po smrti téměř sedm set let, Fernando se z jeho ztráty nikdy nevzpamatoval. Gallowglass pochyboval, že k tomu vůbec někdy dojde.

„A pokud jde o to, jestli jsem de Clermont,“ pokračoval Fernando s pohledem upřeným na zeď nad sporákem, „Philippe si to nemyslel.“

Gallowglass se opět začal rýpat ve vosku. Fernando rozlil červené víno do dvou skleniček a přinesl je na stůl.

„Pij,“ podal jednu ze skleniček Gallowglassovi. „Dnes budeš potřebovat sílu.“

Do kuchyně se přihnala Marthe. Coby Ysabeauina hospodyně této části zámku kralovala a nelíbilo se jí, že do ní pronikli vetřelci. Vrhla na Fernanda s Gallowglassem kyselý pohled, začenichala a potom otevřela dvířka trouby.

„Tohle je můj nejlepší pekáč!“ vyjela Marthe.

„Já vím. Proto jsem si ho vybral,“ opáčil Fernando a napil se vína.

„Vy do kuchyně nepatříte, dome Fernando. Běžte nahoru. A Gallowglasse vezměte s sebou.“ Marthe vzala z police u dřezu čajový pytlík a čajník. Pak si všimla konvice, která stála zabalená v utěrce na podnosu spolu se šálky, podšálky, mlékem a cukrem. Zamračila se.

„Co je na tom špatného, že jsem tady?“ chtěl vědět Fernando.

„Nejste sluha,“ vysvětlila mu Marthe. Nadzvedla pokličku a podezíravě si přičichla k obsahu konvičky.

„Dianin nejoblíbenější. Říkala jste mi, co má ráda, vzpomínáte?“ usmál se Fernando smutně. „A v tomhle domě slouží de Clermontovým všichni. Rozdíl je jen v tom, že Alain, Victoire a vy za to pobíráte štědrou mzdu. Od nás ostatních se čeká, že budeme za tohle privilegium vděční.“

„Z dobrého důvodu. Jiní manjasangové sní o tom, že do téhle rodiny patří. To si pamatujte do budoucna. Ještě citron, dome Fernando,“ připomněla mu Marthe, přičemž položila důraz na jeho šlechtický titul. Potom popadla podnos s čajem a dodala: „Mimochodem, pálí se vám vajíčka.“

Fernando přiskočil k troubě, aby zachránil, co se dalo.

„Pokud jde o tebe,“ pokračovala Marthe a černýma očima se zadívala na Gallowglasse, „neřekl jsi nám o Matthewovi a jeho ženě všechno, co jsi měl.“

Gallowglass provinile sklopil hlavu a civěl do skleničky.

„Madame, tvoje babička, si to s tebou vyřídí později.“ A na ta hrůzná slova Marthe vypochodovala ze dveří.

„Copak jsi to provedl?“ zeptal se Fernando, zatímco vytahoval z trouby tortillu – která se, alhamdulillah, nespálila. Dlouholetá zkušenost ho naučila, že ať je to jakákoli patálie, Gallowglass se do ní namočil veden dobrými úmysly a bez ohledu na možné katastrofické následky.

„Prrosím tě,“ zadrnčela Gallowglassova skotská „r“, „možná jsem vynechal jednu nebo dvě věci.“

„Například?“ nedal se odbýt Fernando, který kromě domácké vůně kuchyně najednou zavětřil závan pohromy.

„Například, že tetička je těhotná. A že ji neobtěžkal nikdo jiný než Matthew. A že ji děda přijal do rodiny jako dceru. Bože, jeho krevní přísaha byla ohlušující,“ Gallowglass vypadal zadumaně. „Myslíš, že ji ještě někdy uslyšíme?“

Fernando stál mlčky, s pusou dokořán.

„Nedívej se na mě takhle. Nezdálo se mi správné vyslepičit, že čeká dítě. Ženské jsou v těchhle věcech zvláštní. A o krevní přísaze řekl Philippe těsně před svou smrtí v roce 1945 i tetičce Verin, a ona si to taky nechala pro sebe!“ bránil se Gallowglass.

Náhle se všechno roztřáslo, jako by v místnosti neslyšně vybuchla bomba. Kolem kuchyňského okna se mihlo cosi zeleného a ohnivého.

„Co to sakra bylo?“ Fernando rozrazil dveře a zaclonil si oči před ostrým sluncem.

„Rozběsněná čarodějnice, řekl bych,“ odhadl to Gallowglass pochmurně.

„Sarah patrně oznámila Dianě a Matthewovi, co se stalo Emily.“

„Nemyslím ten výbuch, ale tohle!“ Fernando ukázal na saint-lucienskou zvonici, kolem níž kroužila okřídlená, dvounohá bytost chrlící oheň. Gallowglass vstal, aby obhlédl situaci.

„To je Corra. Ta je tetičce pořád v patách,“ poučil ho Gallowglass věcně.

„Ale vždyť je to drak!“ Fernando upřel na nevlastního syna divoký pohled.

„Pch! Jakýpak drak. Nevidíš, že má jen dvě nohy? Corra je ohňodračice.“ Gallowglass natočil paži, aby bylo vidět tetování znázorňující okřídleného tvora, který tuto létající bytost silně připomínal. „Jako tahle. Možná jsem vynechal pár detailů, ale na každý pád jsem všechny upozornil, že tetička Diana nebude taková, jakou ji znali dřív.“

„Je to pravda, holčičko. Em je po smrti.“ Sdělit Dianě a Matthewovi tu smutnou zprávu bylo na Sarah očividně příliš. Byla by přísahala, že viděla draka. Fernando měl pravdu. Nesmí pít tolik whisky.

„Tomu nevěřím,“ vypískla Diana v panice. Rozhlédla se po Ysabeauině salonu, jako by čekala, že najde Emily schovanou za jednou ze zdobných pohovek.

„Emily tady není, Diano.“ Matthewův tichý hlas se chvěl lítostí a něhou.

„Odešla navěky,“ dodal a předstoupil před Dianu.

„Ne.“ Diana se ho pokusila odstrčit, aby mohla pokračovat v pátrání, ale Matthew ji vzal do náruče.

„Moc mě to mrzí, Sarah,“ řekl a tiskl si Dianu k sobě.

„Neříkej to!“ vyjela Diana a snažila se vymanit z pevného upírova sevření. Bušila Matthewovi do ramene pěstí a křičela: „Em neumřela! Je to jen noční můra. Vzbuď mě, Matthewe, prosím! Chci se vzbudit a zjistit, že jsme zůstali v roce 1591.“

„Není to noční můra,“ ozvala se Sarah. Dlouhé týdny ji přesvědčily o tom, že Emina smrt byla strašlivě skutečná.

„Musela jsem někde špatně zabočit… nebo jsem zkazila uzel, když jsem tkala zaříkadlo pro cestování časem. Tady jsme určitě skončit neměli!“ Dianou otřásal žal od hlavy k patě. „Em mi slíbila, že neodejde bez rozloučení.“

„Na rozloučení neměla čas. Nemohla dát sbohem nikomu. Ale to neznamená, že tě nemilovala.“ Sarah si to sama připomínala stokrát denně.

„Diana by se měla posadit,“ ozval se Marcus a přisunul židli blíž k Sarah. Matthewův syn vypadal v mnoha ohledech stejně jako onen mladičký surfař, který přišel minulý říjen k Bishopovým. Kožený řemínek se zvláštními přívěsky posbíranými za několik staletí měl stále zapletený do blonďatých vlasů na zátylku. Na nohou měl kecky značky Converse stejně jako dřív. Ale bylo tu i něco nového: v jeho očích se zračila obezřelost a smutek.

Sarah byla ráda, že jí dělá společnost Marcus s Ysabeau, ale v daný okamžik si vedle sebe přála mít především Fernanda, který jí byl v téhle těžké době velkou oporou.

„Děkuju, Marcusi,“ řekl Matthew a usadil Dianu na židli. Phoebe se pokusila vtisknout Dianě do ruky sklenici vody. Diana na vodu zírala prázdným pohledem, dokud Matthew nezasáhl a neodložil sklenici na stůl.

Všichni se zadívali na Sarah.

Tyhle věci Sarah nešly. Rodina Bishopových měla jinou historičku: Dianu. Ta by věděla, kde začít a jak ze složitých událostí uplést srozumitelný příběh se začátkem, prostředkem a koncem, a snad by dokázala věrohodně vysvětlit i to, proč musela Emily zemřít.

„Neříká se mi to lehko,“ spustila Dianina teta.

„Nemusíš nám říkat nic,“ podotkl Matthew, z jehož očí vyzařovalo pochopení a soucit. „Vysvětlení může počkat.“

„Ne, je důležité, abyste oba věděli, jak k tomu došlo.“ Sarah se natáhla po whisky, která obvykle stála opodál, ale nic nenahmatala. S němou prosbou v očích se otočila na Marcuse.

„Emily zemřela ve starém chrámu,“ řekl Marcus, který převzal roli vypravěče.

„V chrámu zasvěceném bohyni?“ zašeptala Diana a samým soustředěním nakrčila čelo.

„Ano,“ zachraptěla Sarah a odkašlala si, aby se zbavila knedlíku v hrdle.

„Emily tam trávila čím dál víc času.“

„Sama?“ Matthewova vřelost a pochopení byly pryč a z jeho tónu mrazilo. Znovu se rozhostilo ticho, tentokrát těžké a rozpačité.

„Emily s sebou nikoho jít nenechala,“ připustila Sarah a sbírala odvahu k upřímnosti. Diana byla také čarodějnice a poznala by, kdyby jí chtěla lhát.

„Marcus se ji pokoušel přesvědčit, aby si s sebou někoho vzala, ale Emily to odmítla.“

„Proč chtěla být sama?“ zeptala se Diana, která vycítila, že je Sarah celá nesvá. „O co šlo?“

„Od ledna hledala pomoc u vyšší magie.“ Sarah odvrátila pohled od Dianina polekaného výrazu. „Měla zlé tušení, že dojde k neštěstí a někdo zemře, a myslela si, že by se mohla dozvědět proč.“

„Ale vždycky přece říkala, že vyšší magie je pro čarodějnice příliš nebezpečná,“ znovu zvýšila hlas Diana. „Říkala, že každá čarodějnice, která si myslí, že je vůči takovému ohrožení imunní, pozná na vlastní kůži, jak je tahle magická síla mocná.“

„Mluvila z vlastní zkušenosti,“ vysvětlovala Sarah. „Tyhle čáry mohou být návykové. Emily nechtěla, abys věděla, že ji lákají. Věšteckého kamene se nedotkla celá desetiletí a stejně dlouho nevyvolávala duchy.“

„Duchy?“ Matthew přimhouřil oči. S tmavými vousy vypadal skutečně děsuplně.

„Myslím, že se snažila spojit s Rebeccou. Kdybych si uvědomila, jak daleko ve svých pokusech zašla, vynaložila bych větší úsilí, abych ji zastavila.“ Sarah se zalily oči slzami. „Peter Knox určitě vycítil, s jakými silami Emily pracuje. Vyšší magie ho vždycky fascinovala. Jakmile ji našel…“

„Knox?“ Matthew se ptal mírně, ale Sarah se přesto varovně zježily chlupy na zátylku.

„Když jsme Em našli, byli u toho Knox a Gerbert,“ přiznal Marcus nešťastně. „Prodělala infarkt. Musela být pod nesmírným tlakem. Snažila se odolat Knoxovým kouzlům, ať už se pokoušel o cokoli. Jen s námahou zůstávala při vědomí. Zkoušeli jsme ji se Sarah vzkřísit. Ale už jsme pro ni nemohli nic udělat.“

„Co tam dělali Gerbert s Knoxem? A co si Knox sliboval od toho, že zabije Em?“ křičela Diana.

„Myslím, že ji nechtěl zabít, holčičko,“ odpověděla Sarah. „Četl její myšlenky, nebo se o to aspoň snažil. Její poslední slova byla: ‚Znám tajemství Ashmoleova svazku a vy se k němu nikdy nedostanete.‘“

„Ashmoleova svazku číslo 782?“ Diana užasla. „Víš to jistě?“

„Naprosto.“ Sarah litovala, že se ten prokletý rukopis z Bodleyovy knihovny tehdy dostal neteři do rukou. Většinu problémů, s nimiž se teď potýkali, zapříčinil právě on.

„Knox trval na tom, že de Clermontovi mají chybějící stránky z Dianina rukopisu a znají jejich tajemství,“ vložila se do toho Ysabeau. „S Verin jsme mu říkaly, že se plete, ale jediné, co dokázalo odvést jeho pozornost jiným směrem, bylo miminko. Margaret.“

„Nathaniel a Sophie přišli za námi do chrámu. A Margaret měli s sebou,“ vysvětloval Marcus v reakci na Matthewův údiv. „Než Emily upadla do bezvědomí, Knox si Margaret všiml a chtěl vědět, jak je možné, že se dvěma démonům narodila malá čarodějnice. Odvolával se přitom na smlouvu. Vyhrožoval, že předá Margaret Kongregaci, kde zůstane, dokud se toto – jak to nazýval – ‚zásadní porušení zákona‘ neprošetří. Zatímco jsme se pokoušeli vzkřísit Emily a dostat miminko do bezpečí, Gerbertovi s Knoxem se podařilo uniknout.“

Kongregaci a smlouvu Sarah donedávna považovala za nezbytné zlo. Pro tři nadpřirozené druhy – démony, upíry a čarodějnice – nebylo jednoduché žít mezi lidmi. Proti všem třem byl v té či jiné dějinné éře namířen lidský strach, všechny tři se v minulosti staly terčem násilností, a tak se bytosti před mnoha a mnoha lety dohodly na smlouvě, aby minimalizovaly riziko, že si jejich světa začnou všímat lidé. Smlouva omezovala navazování vztahů mezi jednotlivými druhy i jejich angažovanost v náboženských a politických záležitostech. Devítičlenná Kongregace vymáhala dodržování smlouvy a jejích podmínek ze strany všech bytostí. Ale když teď byli Diana s Matthewem doma, mohla jít Kongregace i se smlouvou třeba k čertu a Sarah by na tom nesešlo.

Diana se prudce otočila a po tváři jí přelétl nevěřícný výraz.

„Gallowglassi?“ zašeptala a přijímací pokoj začala zaplňovat vůně moře.

„Vítej doma, tetičko.“ Gallowglass vykročil kupředu a jeho zlatavý vous se třpytil ve slunci. Diana na něj užasle zírala a po chvíli se rozvzlykala.

„Ale no tak.“ Gallowglass ji sevřel v medvědím objetí. „Už je to hodně dávno, co se nějaká žena rozplakala, jakmile mě spatřila. Mimoto bych to měl být já, kdo bude ronit slzy, protože ty jsi se mnou naposledy mluvila před několika dny, kdežto v mém případě od té doby uběhlo několik staletí.“

Dianino tělo oblila mihotavá záře připomínající pomalu se rozhořívající svíci. Sarah zamrkala. Vážně musí toho pití nechat.

Matthew si vyměnil pohled se svým synovcem a jeho tvář prozrazovala narůstající obavy, protože Dianě tekly slzy čím dál rychleji a záře kolem ní se rozjasňovala.

„Nech Matthewa, ať tě odvede nahoru.“ Gallowglass sáhl do kapsy a vytáhl z ní žlutý pomuchlaný šátek. Podal ho Dianě a přitom ji opatrně zakrýval před pohledy ostatních.

„Není jí něco?“ zeptala se Sarah.

„Je jen trochu unavená,“ uklidňoval ji Gallowglass a spolu s Matthewem navigoval Dianu směrem ke komnatám v Matthewově odlehlé věži.

Jakmile byli Diana a Matthew pryč, Sarah už nedokázala předstírat vyrovnanost a dala se do pláče. Události vedoucí k Emině smrti prožívala zas a znovu každý den, ale tentokrát ji to bolelo ještě víc, protože u toho byla Diana. Vtom se v salonu objevil Fernando. Tvářil se ustaraně.

„To nic. Jen se vyplač, Sarah,“ šeptal Fernando a přitáhl si ji blíž k sobě.

„Kdes byl, když jsem tě potřebovala?“ ptala se Sarah, když její pláč přešel ve vzlyky.

„Teď jsem tady,“ ujistil ji Fernando, držel ji v náručí a chlácholivě s ní pohupoval. „A Diana s Matthewem jsou v bezpečí domova.“

„Pořád se třesu.“ Dianě drkotaly zuby a v rukou a nohou jí škubalo, jako by je někdo ovládal pomocí neviditelných nitek. Gallowglass semkl rty a ustoupil stranou. Matthew svou ženu zabalil do deky.

„To je tím šokem, mon coeur,“ šeptal Matthew a políbil ji na tvář. Dianu nerozrušila pouze Emilyina smrt, ale také vzpomínky na dřívější trauma – na ztrátu jejích rodičů. Matthew jí přes deku třel ruce, aby se zahřála. „Můžeš přinést trochu vína, Gallowglassi?“

„Já bych neměla. Děti…,“ začala Diana. Znovu se zatvářila rozlíceně a do očí jí opět vstoupily slzy. „Nikdy Em nepoznají. Budou vyrůstat bez ní.“

„Prosím.“ Gallowglass podal Matthewovi stříbrnou placatku. Strýc mu věnoval vděčný pohled.

„To je ještě lepší,“ poznamenal Matthew a vytáhl zátku. „Trochu se napij, Diano. Jeden lok dvojčatům neublíží a pomůže tě uklidnit. Řeknu Marthe, aby ti přinesla pořádně oslazený černý čaj.“

„Petera Knoxe zabiju,“ prohlásila Diana odhodlaně poté, co si lokla whisky. Záře, která ji obklopovala, se opět rozjasnila.

„Ale ne dnes,“ opáčil Matthew rozhodně a vrátil placatku Gallowglassovi.

„Je tetina blesknost takhle jasná celou dobu, co jste zpátky?“ Gallowglass Dianu neviděl od roku 1591, ale nevzpomínal si, že by zářila tak výrazně.

„Ano, ale používá maskovací zaklínadlo. Ten šok ho musel narušit,“ odpověděl Matthew, zatímco pokládal Dianu na pohovku. „Diana chtěla, aby se Emily a Sarah nejdřív radovaly z toho, že z nich budou babičky. Otázky ohledně nárůstu jejích schopností měly přijít až potom.“

Gallowglass v sobě zadusil zaklení.

„Je to lepší?“ zeptal se Matthew a přiložil si její prsty ke rtům.

Diana přikývla, ale zuby drkotat nepřestala. Gallowglass si toho všiml. Zraňovalo ho pomyšlení, jaké úsilí musí Diana vynakládat, aby se dokázala ovládnout.

„Je mi to moc líto,“ řekl Matthew a vzal Dianinu tvář do dlaní.

„Zavinili jsme to my? Zůstali jsme v minulosti příliš dlouho, jak to říkal táta?“ Diana mluvila tak tiše, že ji Gallowglass sotva slyšel.

„Jistěže ne,“ odsekl. „Tohle je práce Petera Knoxe. Nikdo jiný za to nemůže.“

„Teď nebudeme řešit, kdo za co může,“ ozval se Matthew, ale v očích měl hněv.

Gallowglass chápavě přikývl. Ke Knoxovi s Gerbertem se Matthew vyjádří později – a nebude to pěkné. V tuto chvíli se musel postarat o svou ženu.

„Emily by chtěla, abys dávala pozor na sebe a na Sarah. To prozatím stačí.“ Matthew odhrnul Dianě z obličeje medové pramínky vlasů, které jí sůl z jejích slz přilepila k tvářím.

„Měla bych se vrátit dolů,“ hlesla Diana a otřela si oči jasně žlutým šátkem od Gallowglasse. „Sarah mě potřebuje.“

„Jen tu chvíli zůstaň. Počkáme, až Marthe přinese čaj.“ Matthew si sedl k Dianě. Ta se o něj opřela a snažila se polykat slzy, až se z toho rozškytala.

„Nechám vás o samotě,“ řekl Gallowglass ochraptěle. Matthew mu poděkoval pokývnutím.

„Děkuju, Gallowglassi,“ řekla Diana a podávala mu šátek.

„Nech si ho,“ zabručel Gallowglass a vydal se ke schodům.

„Jsme sami, už nemusíš být silná,“ zašeptal Matthew, zatímco Gallowglass scházel po točitém schodišti.

Gallowglass zanechal Matthewa s Dianou spojené nerozvazatelným uzlem – tváře měli zrůzněné bolestí a utrpením, ale navzájem si poskytovali útěchu.

Nikdy jsem tě sem neměla volat. Odpovědi na své otázky jsem měla zjistit jiným způsobem. Emily se otočila čelem ke své nejbližší přítelkyni. Měla bys být se Stephenem.

Radši budu se svou dcerou, než abych byla kdekoli jinde, ujistila ji Rebecca Bishopová. Stephen to chápe. Potom se otočila zpátky k Dianě a Matthewovi, kteří se stále drželi v truchlivém objetí.

Nemějte strach. Matthew se o ni postará, ozval se Philippe. Zatím si nebyl jistý, co si má o Rebecce myslet – byla to neobvykle provokativní bytost a tajemství dokázala střežit stejně šikovně jako upír.

Postarají se o sebe navzájem, dodala Rebecca s rukou na srdci, věděla jsem, že to tak bude.

2

Matthew se hnal dolů po točitém kamenném schodišti, které spojovalo pokoje v jeho věži s hlavním podlažím zámku. Přeskočil kluzké místo na třicátém schodě a sedmnáctý schod s odlomeným okrajem – při jedné z hádek ho Baldwin urazil mečem.

Matthew si kdysi postavil věž, aby se měl kam uchýlit před neustálým shonem, který obklopoval Philippa s Ysabeau. Upíří rodiny byly velké a hlučné, nikoli bez zádrhelů se v nich propojovaly dvě či více krevních linií a pokoušely se žít jako spokojená tlupa. Jenže to se predátorům, dokonce i těm dvounohým, kteří bydlí v honosných sídlech, povedlo málokdy. Z toho důvodu si Matthew navrhl své útočiště tak, aby sloužilo především k obranným účelům. Ve věži nebyly dveře, které by ztlumily plíživý příchod jiného upíra, a dovnitř i ven vedla jediná cesta. Matthewova promyšlená opatření byla výmluvným svědectvím o jeho vztazích se sourozenci.

Nyní tohle odloučení působilo tísnivým dojmem – do rušného života, jaký s Dianou vedli v alžbětinském Londýně, kde je obklopovala rodina a přátelé, to mělo hodně daleko. Když Matthew pracoval jako královnin zvěd, bylo to sice náročné, ale mělo to i své výhody. Z pozice člena Kongregace se mu podařilo zachránit několik čarodějnic před šibenicí. Dokonce si vzali domů dva sirotky a dali jim šanci na lepší budoucnost. Život v šestnáctém století nebyl vždycky med, ale jejich dny naplňovala láska a naděje, které Dianu provázely, kamkoli se hnula. Tady v Sept-Tours jako by kolem sebe neměli nic než smrt a de Clermontovy.

Z téhle kombinace byl Matthew nervózní, a přestože se v Dianině blízkosti snažil ovládat ze všech sil, co chvíli hrozilo, že vybuchne. Když ho Ysabeau stvořila, předala mu dědičnou chorobu, která způsobovala var krve a dokázala si vmžiku podmanit upírovu mysl i tělo, aniž mu poskytla prostor pro rozvahu či sebeovládání. Protože se Matthew snažil udržet tuto chorobu na uzdě, neochotně souhlasil s tím, že nechá Dianu v Ysabeauině péči a půjde se projít se psy Fallonem a Hectorem kolem zámku, aby si vyčistil hlavu.

Gallowglass si ve velké zámecké síni pobrukoval námořnický popěvek. Z nějakého důvodu, který Matthewovi zůstal utajen, končil každý verš zakletím nebo výhrůžkou. Matthew chvíli váhal, ale pak zvítězila jeho zvědavost.

„Podělaná ohňodračice.“ Gallowglass si vzal ze skrýše zbraní u vchodu kopí a pomalu s ním mával ve vzduchu. „Sbohem a adieu, španělské dámy. Pohni zadkem, nebo tě babička uvaří v bílém víně a hodí tě psům. Neboť jsme dostali příkaz odplout do staré Anglie. Co tě to napadá, lítat po domě jako dementní papoušek? Možná vás, krásné dámy, již nikdy nespatříme.“

„Co to sakra vyvádíš?“ chtěl vědět Matthew.

Gallowglass na něj upřel velké modré oči. Matthewův synovec měl na sobě černé tričko s potiskem lebek a zkřížených hnátů. Triko bylo vzadu roztržené od levého ramene až k pravému boku. Díry v džínsech patrně nezpůsobila válka, ale pouhé prošoupání látky. Vlasy měl ještě rozčepýřenější, než u něj bylo obvyklé. Ysabeau mu začala přezdívat „pan Vagabund“, ale to ho k větší péči o vzhled nepřimělo.

„Pokouším se polapit tu potvoru tvojí ženy.“ Gallowglass provedl náhlý výpad kopím. Ozvalo se překvapené zavřísknutí, po němž následovala sprška zelených šupin, které se na podlaze lámaly jako slída. Blonďaté chloupky na Gallowglassových předloktích se třpytily pod vrstvičkou opaleskujícího zeleného prášku. Gallowglass kýchl.

Dianina pomocnice Corra se zachytila pařáty za ochoz vyhrazený žakéřům, bláznivě cvakala zuby a mlaskala a nemínila se pustit. Zamávala ostnatým ocasem Matthewovi na pozdrav, přičemž propíchla gobelín nevyčíslitelné hodnoty znázorňující jednorožce v zahradě. Matthew sebou škubl.

„V kapli jsem ji zahnal do kouta u oltáře, ale je to vychytralá holka,“ řekl Gallowglass uznale. „Schovala se nahoře na dědečkově hrobce a roztáhla křídla. Spletl jsem si ji s plastikou. A podívej na ni teď. Nahoře mezi krokvemi, domýšlivá jako ďábel – a vyvádí ještě hůř než on. Protrhla ocasem jeden z Ysabeauiných nejoblíbenějších závěsů. Babičku z toho klepne.“

„Jestli se Corra podobá svojí paní, zahánět ji do kouta není dobrý nápad,“ poznamenal Matthew mírně. „Radši si s ní zkus promluvit.“

„To jo. To se u tetičky Diany osvědčilo,“ zašklebil se Gallowglass. „Co tě to posedlo, že jsi nechal Corru zmizet z dohledu?“

„Čím je ohňodračice živější, tím je Diana klidnější,“ vysvětloval Matthew.

„Možná, ale výzdobě to neprospívá. Odpoledne rozbila jednu z babiččiných váz ze sèvreského porcelánu.“

„Jestli to nebyla jedna z těch modrých se lvími hlavami, které dostala od Philippa, nedělal bych si starosti.“ Když Matthew uviděl Gallowglassův výraz, zaúpěl. „Merde.“

„Stejně reagoval Alain.“ Gallowglass se opřel o kopí.

„Ysabeau se bude muset smířit s tím, že má o jeden kousek porcelánu míň,“ uzavřel to Matthew. „S Corrou jsou sice potíže, ale Diana spí poprvé od našeho návratu jako dudek.“

„Potom je to v pořádku. Stačí, když řekneš Ysabeau, že je nešikovnost dračice dobrá pro vnoučata, a babička se vzdá všech váz, jako by to byla rituální oběť. Já se tu xantipu mezitím pokusím zabavit, aby se tetička vyspala.“

„Jak to uděláš?“ zeptal se Matthew skepticky.

„Budu jí zpívat přece.“ Gallowglass zvedl hlavu. Corra spokojeně zavrkala, protože si jí zase všiml, a ještě víc roztáhla křídla, až se zaleskla ve světle pochodní rozmístěných v držácích podél zdí. Gallowglasse to povzbudilo, zhluboka se nadechl a spustil další burácivou baladu.

„V hlavě mám zmatek a celý hořím, / miluju s vášní draka. / Zdali znáš jméno té, jíž se kořím?“

Corra souhlasně zacvakala zuby. Gallowglass se zakřenil a začal pohupovat kopím, jako by to byl metronom. Než pokračoval ve zpěvu, povytáhl obočí a otočil se na Matthewa.

„Posílal jsem jí korále,

perly a spoustu šperků,

a když se mrzela nadále,

poslal jsem vám ji – k čertu.“

„Hodně štěstí,“ zabručel Matthew a upřímně doufal, že Corra písničce nerozuměla.

Matthew se rozhlédl po přilehlých místnostech, aby zjistil, kdo kde je. Hamish vyřizoval administrativní záležitosti v knihovně – Matthew to poznal podle skřípání pera a slabé vůně levandule a máty. Chvíli zaváhal a potom otevřel dveře.

„Máš čas na starého kamaráda?“ zeptal se.

„Už jsem si myslel, že se mi vyhýbáš.“ Hamish Osborne odložil pero a uvolnil si kravatu s květinovým vzorem, na který by si většina mužů netroufla. Hamish byl i tady, na francouzském venkově, oblečený v proužkovaném obleku tmavě modré barvy a levandulové košili, jako by se měl setkat s poslanci parlamentu. Vypadal jako elegán z edwardiánských časů.

Matthew věděl, že se démon snaží vyprovokovat přátelskou hádku. S Hamishem se kamarádili desítky let, už od oxfordských studií. Jejich přátelství bylo založeno na oboustranné úctě a zůstalo tak hluboké, protože oba disponovali pronikavým intelektem a vzájemně se doplňovali. I obyčejná výměna názorů byla v jejich podání stejně složitá a takticky vedená jako šachová partie dvou mistrů. Ale na to, aby dal Matthew Hamishovi náskok, bylo příliš brzy.

„Jak se má Diana?“ Hamish si všiml, že se Matthew záměrně nenechal nachytat na vějičku.

„Tak dobře, jak to za daných okolností jde.“

„Zeptal bych se jí sám, ale tvůj synovec mě poslal pryč.“ Hamish zvedl vinnou sklenku a napil se. „Víno?“

„Z mého, nebo z Baldwinova sklípku?“ Matthewova zdánlivě nevinná otázka sloužila jako jemná připomínka, že když je teď s Dianou zpátky, Hamish si bude muset vybrat mezi ním a zbytkem de Clermontových.

„Je to klaret.“ Hamish nechal víno omývat stěny skleničky a čekal na Matthewovu reakci. „Drahý. Starý. Vynikající.“

Matthew ohrnul ret. „Děkuju, nechci. Nikdy jsem ho neměl tak rád jako většina mých příbuzných.“ Raději by Baldwinovy zásoby vzácného bordeaux nalil do fontán v zahradě, než aby ho pil.

„Jak je to s tou dračicí?“ Hamishovi zacukalo v obličeji, ale Matthew nedokázal odhadnout, jestli to byla známka pobavení, nebo vzteku. „Gallowglass říká, že si ji Diana přivezla jako suvenýr, ale nikdo mu nevěří.“

„Patří Dianě,“ opáčil Matthew. „Musíš se zeptat jí.“

„V Sept-Tours se všichni třesou, když jste teď tady.“ Hamish náhle změnil téma. „Ostatním ještě nedošlo, že ze všech nejvíc jsi vyděšený ty.“

„A jak se má William?“ Matthew dokázal změnit téma stejně nečekaně a účinně, jako by byl démon.

„Drahý William se citově angažuje jinde.“ Hamish se zašklebil a odvrátil se. Jeho neskrývaná skleslost partii předčasně ukončila.

„To je mi líto, Hamishi.“ Matthew si myslel, že jim vztah vydrží. „William tě miloval.“

„Ne dost.“ Hamish pokrčil rameny, ale bolest v očích skrýt nedokázal.

„Obávám se, že naděje na šťastný konec milostného románku budeš muset vložit do Marcuse s Phoebe.“

„S tou holkou jsem ještě pořádně nemluvil,“ řekl Matthew. „Co o ní víš?“

„Slečna Taylorová pracuje v aukčním domě v Londýně – v Sotheby’s, nebo v Christie’s. Pořád se mi to plete,“ odpověděl Hamish a zabořil se do koženého křesla u vyhaslého krbu. „Marcus se s ní seznámil, když tam vyzvedával něco pro Ysabeau. Myslím, že je to vážné.“

„To ano.“ Matthew si vzal skleničku s vínem a nepokojně začal přecházet kolem polic s knihami, které lemovaly zdi. „Je z ní cítit Marcusova vůně. Spároval se s ní.“

„Já to tušil.“ Hamish se napil a pozoroval neklidné pohyby svého přítele.

„Nikdo samozřejmě nic neřekl. Tvoje rodina by mohla učit MI6, jak zachovávat tajemství.“

„Ysabeau to měla zarazit. Phoebe je na vztah s upírem moc mladá,“ prohlásil Matthew. „Nebude jí víc než dvaadvacet a Marcus ji svázal nezrušitelným poutem.“

„No jistě, zakázat Marcusovi, aby se zamiloval… To by mělo velký úspěch,“ zavtipkoval Hamish, a čím byl rozjařenější, tím byl jeho skotský přízvuk nápadnější. „Ukazuje se, že v lásce je Marcus stejně paličatý jako ty.“

„Možná že kdyby myslel na povinnosti, které má coby vůdce Lazarových rytířů…“

„Tohle neříkej, Matte, musím tě zarazit dřív, než vyslovíš něco, co bych ti nemohl odpustit,“ vyjel Hamish zostra. „Dobře víš, jak je těžké být velmistrem bratrstva. A od Marcuse se čekalo, že vyplní mezeru jak vrata. Ano, je to upír, ale není o moc starší než Phoebe.“

Řád svatého Lazara vznikl v době křižáckých výprav. Jeho rytíři měli chránit zájmy upírů ve světě, který stále větší měrou ovládali lidé. Jeho prvním velmistrem byl Ysabeauin partner Philippe de Clermont. To byla postava vskutku legendární – nejen mezi upíry, ale i mezi ostatními bytostmi. Philippe nastavil laťku tak vysoko, že se mu nemohl nikdo vyrovnat.

„Já vím, ale zamilovat se…,“ namítl Matthew. Začínal se vztekat.

„Marcus odvedl výbornou práci, o tom není pochyb,“ přerušil ho Hamish.

„Najal nové členy a dohlížel na finanční stránku našich operací. Vyzval Kongregaci, aby potrestala Knoxe za to, co tu provedl v květnu, a vznesl formální žádost, aby zrušila smlouvu. Nikdo nemohl udělat víc. Ani ty ne.“

„Potrestání Knoxe ani zdaleka neučiní spravedlnosti zadost. On a Gerbert vnikli ke mně domů. Knox zavraždil ženu, kterou moje manželka považovala za druhou matku.“ Matthew hltavě dopil zbytek vína, aby uhasil svůj hněv.

„Emily dostala infarkt,“ připomněl mu Hamish. „Marcus říkal, že pravou příčinu nelze zjistit.“

„Já toho zjistil dost,“ rozzuřil se Matthew a mrštil prázdnou skleničku na druhou stranu místnosti. Roztříštila se o kraj knihovny a na tlustý koberec se snesla sprška střepů. Hamish vykulil oči. „Naše děti Emily nikdy nepoznají. A Gerbert, který byl důvěrným přítelem naší rodiny celá staletí, stál vedle Knoxe a nezasáhl, přestože věděl, že Diana patří ke mně.“

„Všichni tady říkali, že nenecháš Kongregaci, aby zjednala nápravu. Já jim nevěřil.“ Hamishovi se nelíbilo, jak se mu kamarád mění před očima. Jako by pobyt v šestnáctém století otevřel nějakou starou, zapomenutou ránu.

„Měl jsem si to s Gerbertem a Knoxem vyřídit už poté, co pomohli Satu Järvinenové unést Dianu a drželi ji v La Pierre. Kdybych to byl udělal, Emily by byla mezi námi.“ Matthew se nahrbil pod tíhou výčitek. „Ale Baldwin to zakázal. Prohlásil, že Kongregace má už tak dost problémů.“

„Myslíš ty upíří vraždy?“ zeptal se Hamish.

„Ano. Říkal, že kdybych se postavil Gerbertovi s Knoxem, jen bych všechno zhoršil.“ Zprávy o těchto vraždách – o přeťatých tepnách a nepřítomnosti krve, o bezmála animalistických útocích na lidská těla – se objevily v novinách od Londýna po Moskvu. A všechny se pozastavovaly nad zvláštním způsobem, jakým vrah zabíjel, čímž zvyšovaly riziko, že se upíři dostanou pod drobnohled.

„Podruhé už stejnou chybu neudělám,“ pokračoval Matthew. „Mlčet už nebudu. Když mou ženu a její rodinu nejsou schopni chránit Lazarovi rytíři a de Clermontovi, postarám se o to sám.“

„Nejsi zabiják, Matte,“ trval na svém Hamish. „Nenech se zaslepit vztekem.“

Matthew se na něj zadíval černýma očima a Hamish zbledl. Přestože věděl, že Matthew má ke zvířecí říši o několik kroků blíž než většina dvounohých bytostí, nikdy neviděl, že by vypadal tak nebezpečně a tolik se podobal vlkovi.

„Víš to určitě, Hamishi?“ Matthew zamrkal obsidiánovýma očima, otočil se a vypochodoval z místnosti.

Matthew se nechal vést jedinečnou vůní lékořicového kořene smísenou s opojnou vůní šeříků a podle ní snadno vystopoval svého syna Marcuse Whitmora až do prvního patra zámečku. Trochu se zastyděl při pomyšlení, kolik toho mohl Marcus díky svému vytříbenému upířímu sluchu zaslechnout – výměna názorů s Hamishem byla poměrně ostrá. Když ho nos zavedl ke dveřím vedle schodů, semkl rty a zadusil v sobě záblesk vzteku, který doprovázel jeho zjištění, že Marcus využívá starou Philippovu pracovnu.

Matthew zaklepal, ale do těžkých dřevěných dveří se opřel, aniž čekal na odpověď. S výjimkou leskle stříbrného notebooku posazeného na psacím stole v místě, kde bývala podložka se savým papírem, se v místnosti od roku 1945, kdy Philippe de Clermont zemřel, nezměnilo nic. Na stole u okna stál tentýž bakelitový telefon. Byly tu komínky tenkých obálek a zežloutlý papír s oslími rohy, které jako by čekaly, až se Philippe pustí do vyřizování korespondence. Na stěně visela stará mapa Evropy, na níž Philippe sledoval rozmístění Hitlerovy armády.

Matthew ucítil náhlou, prudkou bolest a zavřel oči. Jedno Philippe nepředvídal: že upadne do rukou nacistů. Jedním z nečekaných darů, kterých se mu dostalo při cestování časem, byla možnost znovu se s Philippem setkat a udobřit se s ním. Jenže pak za to zaplatil: musel se nanovo smířit s tím, že je na světě bez otce.

Když oči zase otevřel, spatřil rozzlobenou tvář Phoebe Taylorové. Marcusovi trvalo jen zlomek vteřiny, než se mezi Matthewa a teplokrevnou ženu vklínil. Matthewa potěšilo, že jeho syn přece jen neztratil po spárování všechen rozum, ačkoli si byl jistý, že kdyby chtěl Phoebe ublížit, už by bylo po ní.

„Marcusi.“ Matthew vzal na vědomí přítomnost svého syna, ale vzápětí se mu zahleděl přes rameno. Phoebe vůbec nebyla Marcusův typ. Vždycky dával přednost zrzkám. „Když jsme se viděli poprvé, nebyl čas na představování. Já jsem Matthew Clairmont. Marcusův otec.“

„Vím, kdo jste.“ Phoebein britský přízvuk upomínal na soukromé školy, venkovská sídla a upadající šlechtické rodiny. Marcus, který byl mezi Clermontovými demokratickým idealistou, se zamiloval do ženy s modrou krví.

„Vítejte do rodiny, slečno Taylorová.“ Matthew se uklonil, aby zakryl své pobavení.

„Říkejte mi Phoebe.“ Phoebe vmžiku obešla Marcuse a natáhla k Matthewovi ruku. Matthew si podané ruky nevšímal. „Většina slušných lidí by nabízenou ruku stiskla, pane profesore.“ Phoebe zněla značně nakvašeně a ruku měla stále napřaženou Matthewovým směrem.

„Tady jste obklopená samými upíry. Co vás přivedlo na myšlenku, že jste v civilizovaném světě?“ Matthew ji upřeně pozoroval. Phoebe to nebylo příjemné a uhnula pohledem. „Moje přivítání se vám může zdát zbytečně formální, ale žádný upír se nedotkne partnerky či partnera – ani zaslíbené či zaslíbeného – jiného upíra bez svolení.“ Matthew sklopil oči k velkému smaragdu na Phoebeině levém prsteníčku. Marcus ten drahý kámen vyhrál v kartách v Paříži už před několika staletími. Tehdy i teď měl nesmírnou hodnotu.

„Aha, to mi Marcus neřekl,“ zamračila se Phoebe.

„Ale řekl jsem ti o několika jednoduchých pravidlech. Možná je načase, abychom si je zopakovali,“ zašeptal Marcus snoubence. „A když budeme u toho, nacvičíme si svatební slib.“

„Proč? Slovo ‚poslouchat‘ do něj stejně nedostaneš,“ odsekla Phoebe pohotově.

Než mohlo dojít k hádce, Matthew si odkašlal.

„Přišel jsem se omluvit za svůj výbuch v knihovně,“ spustil. „Momentálně se snadno rozčílím. Promiň, že jsem tak prudký.“

Bylo za tím víc než prudkost, ale to Marcus – ani Hamish – netušil.

„Jaký výbuch?“ mračila se Phoebe.

„Nic se nestalo,“ odpověděl Marcus, přestože jeho výraz svědčil o opaku.

„Napadlo mě, jestli bys neprohlédl Dianu. Jak jistě víš, čeká dvojčata. Domnívám se, že je na začátku druhého trimestru, ale neměli jsme přístup k řádné zdravotní péči a rád bych měl jistotu.“ Matthewova olivová ratolest zůstala viset ve vzduchu stejně jako Phoebeina natažená ruka. Marcus ji přijal až po dlouhé prodlevě.

„Sam… samozřejmě,“ vykoktal Marcus. „Děkuju, že mi natolik důvěřuješ. Nezklamu tě. A Hamish má pravdu,“ dodal. „I kdybych provedl pitvu – což

Sarah nechtěla –, neměl bych šanci zjistit, jestli Emily zabila kouzla nebo jestli zemřela přirozenou smrtí. Možná se to nedozvíme nikdy.“

Matthew se nenamáhal protestovat. Zjistí si naprosto přesně, jaký podíl měl Knox na Emilyině smrti, protože odpověď na tuto otázku rozhodne o tom, jak rychle ho Matthew zabije a jak moc bude čaroděj před smrtí trpět.

„Bylo mi potěšením, Phoebe,“ řekl Matthew místo jakýchkoli námitek.

„Nápodobně.“ Dívka zdvořile a přesvědčivě zalhala. Bude z ní užitečný přírůstek do tlupy de Clermontových.

„Přijď ráno za Dianou, Marcusi. Budeme tě očekávat.“ Matthew se naposledy usmál, lehce se uklonil okouzlující Phoebe Taylorové a odporoučel se.

Matthewovo noční slídění kolem Sept-Tours nijak nezmírnilo jeho neklid ani jeho vztek. Spíš ho ještě víc nadzvedlo. Znechuceně se vracel do svých komnat kolem zámeckého žaláře a kaple. Většina zesnulých de Clermontových – Philippe, Louisa, její dvojče Louis, Godfrey, Hugh – a někteří z jejich dětí a milovaných přátel a sluhů tu měli své pomníky.

„Dobré ráno, Matthewe.“ Vzduch prosytila vůně šafránu a trpkého pomeranče.

Fernando. Matthew se po dlouhé pauze přinutil, aby se otočil.

Starobylé dřevěné dveře kaple byly obvykle zavřené, protože jediný, kdo tam chodil, byl Matthew. Dnes byly vstřícně otevřené a uvnitř, v teplém světle svíčky se rýsovala mužská postava.

„Doufal jsem, že tě uvidím,“ zahlaholil Fernando na uvítanou.

Díval se, jak se k němu blíží jeho švagr, a pátral v jeho tváři po varovných signálech, které by mu prozradily, že je Matthew v maléru: rozšířené zorničky, nahrbená záda, na nichž jako by se ježila vlčí srst, vrčení vycházející z hloubi hrdla.

„Prošel jsem inspekcí?“ zeptal se Matthew, který nedokázal potlačit obranný tón.

„Ano.“ Fernando za nimi pevně zavřel dveře. „Jen tak tak.“

Matthew zlehka pohladil Philippův mohutný sarkofág uprostřed kaple a pod dozorem Fernandových tmavě hnědých očí neklidně přecházel sem tam.

„Gratuluji k sňatku, Matthewe,“ řekl Fernando. „Dianu jsem ještě nepotkal, ale Sarah mi toho o ní navyprávěla tolik, že mi připadá jako stará známá.“

„Omlouvám se, Fernando, jde jen o to…,“ začal Matthew provinile. Fernando ho umlčel zvednutou rukou. „Omlouvat se nemusíš.“

„Děkuju, že ses postaral o Dianinu tetu,“ řekl Matthew. „Vím, jak je pro tebe těžké být tady.“

„Vdova potřebovala někoho, kdo bude mít v první řadě na zřeteli její bolest. Dělám pro ni totéž, co jsi udělal ty pro mě, když zemřel Hugh,“ opáčil Fernando prostě.

Když nebyla Sarah s nimi, všichni v Sept-Tours od Gallowglasse přes zahradníka až po Victoire a Ysabeau o ní mluvili jako o vdově po Emily, místo aby ji nazývali jménem, čímž jí projevovali úctu a zároveň si neustále připomínali, koho Sarah ztratila.

„Musím se tě na něco zeptat, Matthewe: Ví Diana, že se ti občas vaří krev?“ Fernando mluvil potichu. Zdi kaple byly tlusté a mnoho toho nepropustily, ale bylo moudré mít se na pozoru.

„Samozřejmě.“ Matthew poklekl před hromádkou zbroje a zbraní v jednom z vyřezávaných výklenků kaple. Prostor byl dost velký na to, aby se tam dala umístit rakev, ale Hugha de Clermonta upálili na hranici, takže nebylo co pochovat. Matthew tedy svému nejmilejšímu bratru vytvořil pomník z malovaného dřeva a kovu: byl tu jeho štít, rukavice, drátěná košile, plátová vesta, meč a helma.

„Odpusť, mělo mě napadnout, že bys něco tak důležitého před svou milou netajil.“ Fernando žertem žďuchl Matthewa do ucha. „Jsem rád, že jsi to ženě pověděl, ale zasloužíš si výprask za to, že jsi to neřekl Marcusovi, Hamishovi, a dokonce ani Sarah.“

„Můžeš to zkusit.“ Matthewova odpověď zněla natolik hrozivě, že by kohokoli jiného z rodiny odradila – ne tak Fernanda.

„Rád bys okamžitý, jasný trest, viď? Jenže tentokrát tak lehko nevyvázneš.“ Fernando poklekl vedle Matthewa.

Nastalo dlouhé ticho. Fernando čekal, až se Matthew přestane hlídat a svěří se mu.

„Var krve. Je to čím dál tím horší.“ Matthew svěsil hlavu a sepjal ruce k modlitbě.

„Přirozeně. Jste spárovaní. Cos čekal?“

Chemické a citové reakce, které doprovázely spárování, byly mimořádně silné. I ti upíři, kteří se těšili výbornému zdraví, neviděli rádi, když se jejich partner nebo partnerka ocitli z jejich dohledu. Jakmile pár nemohl být spolu, začali být upíři podráždění, agresivní a úzkostní a – ve vzácných případech – dokonce zešíleli. A upíři, kterým se vařila krev, byli se svým partnerem či partnerkou spjatí ještě víc a odloučení snášeli ještě hůře.

„Předpokládal jsem, že to zvládnu.“ Matthew sklopil hlavu, až spočinula na jeho rukou. „Věřil jsem, že láska, kterou cítím k Dianě, tuhle chorobu přemůže.“

„Bože, Matthewe. Ty jsi ještě větší idealista než Hugh ve své nejoptimističtější náladě.“ Fernando vzdychl a položil Matthewovi ruku na rameno.

Fernando byl zvyklý poskytovat útěchu a pomoc všem, kteří to potřebovali – dokonce i tehdy, když si to nezasloužili. Když se Matthew pokoušel překonat smrtonosné běsnění, které provázelo jeho první staletí v upíří kůži, poslal ho na studia k chirurgovi Albucasisovi. A byl to opět Fernando, kdo opatroval Hugha – bratra, k němuž Matthew vzhlížel – a staral se, aby nedošel úhony ani na bitevním poli, ani doma nad knihou. Bez Fernandovy péče by Hugh vyjížděl do boje vyzbrojený pouze sbírkou poezie, tupým mečem a jednou rukavicí. A jindy Fernando řekl Philippovi, že by byla strašná chyba, kdyby nařídil Matthewovi, aby se vrátil do Jeruzaléma. Bohužel ho ani Philippe, ani Matthew neposlouchali.

„Dnes večer jsem se musel přinutit, abych ji nechal samotnou.“ Matthew těkal očima po kapli. „Nevydržím sedět v klidu, mám chuť někoho zabít, strašnou chuť, a přesto jsem skoro nedokázal nebýt jí nablízku, neslyšet její dech.“

Fernando s ním cítil, ačkoli nechápal, proč se tomu Matthew diví. Musel si připomínat, že nově spárovaní upíři často podceňují sílu, která je k jejich vyvolené či vyvolenému poutá.

„V tuhle chvíli chce být Diana se Sarah nebo se mnou. Ale až opadne žal, který jí způsobila Emilyina smrt, bude se chtít vrátit k normálnímu životu,“ strachoval se Matthew.

„To ale nepůjde. Ne pokud budeš stát vedle ní.“ Fernando mluvil s Matthewem vždycky bez obalu. Takoví idealisté, jako byl on, potřebují slyšet jasná slova, jinak sejdou z cesty. „Jestli tě Diana miluje, přizpůsobí se.“

„Nebude se muset přizpůsobovat,“ procedil Matthew mezi zuby. „O svobodu ji nepřipravím, ať to stojí, co to stojí. V šestnáctém století jsem s ní taky nebyl pořád. Není důvod, proč by to mělo být v jednadvacátém století jinak.“

„V minulosti jsi svoje city dokázal udržet na uzdě, protože když jsi jí nestál po boku, byl s ní Gallowglass. Nemysli si, že mi nevyprávěl, jak vypadal váš život v Londýně a v Praze,“ dodal Fernando, když po něm Matthew vrhl udivený pohled. „A pokud s ní nebyl Gallowglass, byl s ní někdo jiný: Philippe, Davy, jiná čarodějnice, Mary, Jindřich. Opravdu si myslíš, že ti mobilní telefon přinese srovnatelný pocit, že zůstáváte ve spojení a že ji máš pod dozorem?“

Matthew se pořád tvářil rozzlobeně a málem se v něm začala vařit krev, ale současně vypadal ztrápeně. Fernando se domníval, že je to krok správným směrem.

„Ysabeau ti měla zabránit, aby ses s Dianou Bishopovou zapletl, jakmile bylo jasné, že k ní cítíš partnerské pouto,“ prohlásil Fernando stroze. Kdyby byl Matthew jeho syn, Fernando by ho zamkl do nedobytné věže, aby tomu zamezil.

„Ona mi bránila.“ Matthew se tvářil čím dál ztrápeněji. „Než jsme přijeli do Sept-Tours v roce 1590, nebyli jsme s Dianou doopravdy spárovaní. Dostali jsme požehnání od Philippa.“

Fernando ucítil hořkost v ústech. „Arogance toho chlapa nezná mezí. Bezpochyby si plánoval, že všechno napraví, až se vrátíte do současnosti.“

„Philippe věděl, že tady nebude,“ přiznal Matthew. Fernando vyvalil oči.

„Neřekl jsem mu, že zemře. Přišel na to sám.“

Fernando strašlivě zaklel. Byl si jistý, že Matthewův bůh mu tohle rouhání odpustí, protože v tomto případě bylo zcela namístě.

„A spárovali jste se s Dianou předtím, nebo poté, co ji Philippe označil pokrevní přísahou?“ Philippova přísaha byla slyšitelná i po přesunu v čase a Verin de Clermontová s Gallowglassem tvrdili, že je stále ohlušující. Fernando nebyl naštěstí plnokrevný de Clermont, takže Philippovu píseň krve vnímal jen jako neodbytné šumění.

„Poté.“

„No jistě. Philippova přísaha jí zajistila bezpečnost. Noli me tangere,“ zavrtěl hlavou Fernando. „Gallowglass ji vlastně hlídal zbytečně.“

„Nedotýkej se mne, neb patřím Césarovi,“ zašeptal Matthew. „To je pravda. Žádný upír si na ni od té doby netroufl. Kromě Louisy.“

„Louisa musela přijít o rozum, když si dovolila nerespektovat přání tvého otce,“ poznamenal Fernando. „Počítám, že právě proto ji Philippe v roce 1591 poslal na samý okraj známého světa.“ Tohle rozhodnutí vždycky působilo unáhleně a kromě toho Philippe nehnul ani prstem, aby pomstil její pozdější smrt. Fernando si tu informaci zapamatoval, aby se nad ní mohl v budoucnu zamyslet.

Otevřely se dveře. Kaplí se prohnala šedivá skvrna: Sařina kočka Tabitha, vběhla dovnitř s kočičím rozhořčením. Za ní vešel Gallowglass s krabičkou cigaret a stříbrnou placatkou. Tabitha se otřela Matthewovi o nohy, aby si získala jeho pozornost.

„Se Sařinou mickou jsou skoro stejné problémy jako s tetiččinou ohňodračicí.“ Gallowglass podal placatku Matthewovi. „Napij se. Krev to není, ale není to ani babiččin francouzský patok. To, co nám předkládá, je kvalitní kolínská, ale k ničemu jinému to použít nelze.“

Matthew zavrtěl hlavou. Už tak mu v žaludku kyslo Baldwinovo víno.

„A to si říkáš upír,“ huboval Fernando Gallowglasse. „Un pequeno dragâo tě dožene k alkoholismu.“

„Zkus si Corru zkrotit sám, když si myslíš, že je to tak strašně snadné.“ Gallowglass vytáhl z krabičky cigaretu a vložil si ji mezi rty. „Nebo můžeme hlasovat o tom, co s ní udělat.“

„Hlasovat?“ zeptal se Matthew nevěřícně. „Odkdy se v naší rodině hlasuje?“

„Od té doby, co Marcus převzal Lazarovy rytíře,“ odpověděl Gallowglass a sáhl do kapsy pro stříbrný zapalovač. „Ode dne, kdy jsi odešel, nás dusí demokracie.“

Fernando se na něj významně podíval.

„Co je?“ ohradil se Gallowglass a pohodil zapalovačem, aby se otevřel.

„Tohle je svaté místo, Gallowglassi. A víš, co si Marcus myslí o kouření, když jsou v domě teplokrevníci,“ napomenul ho Fernando.

„A jistě si umíš představit, co si o tom myslím já, když mám nahoře těhotnou ženu.“ Matthew vytrhl Gallowglassovi cigaretu z úst.

„S touhle rodinou byla větší zábava, když tu nebylo tolik doktorů,“ prohlásil Gallowglass temně. „Pamatuju si staré dobré časy, kdy jsme si rány utržené v bitvách sešívali sami a kdy nám bylo šumafuk, jestli máme v krvi správnou hladinu železa nebo vitaminu D.“

„To ano.“ Fernando zvedl ruku a ukázal rozšklebenou jizvu. „To byla slavná doba. A o tom, jak to umíš s jehlou, kolovaly legendy, Bife.“

„Zlepšil jsem se,“ hájil se Gallowglass. „I když jsem samozřejmě nikdy nebyl tak dobrý jako Matthew nebo Marcus. Všichni nemůžeme studovat na univerzitě.“

„Ne dokud byl hlavou rodiny Philippe,“ zašeptal Fernando. „Ten byl radši, když se jeho děti a vnuci oháněli mečem než myšlenkami. Bylo s vámi mnohem snazší pořízení.“

Na jeho poznámce bylo zrnko pravdy, ale skrývalo se za ní moře bolesti.

„Měl bych se vrátit k Dianě.“ Matthew se zvedl, a než se otočil k odchodu, položil Fernandovi ruku na rameno.

„Čekáním si nepomůžeš. Musíš říct Marcusovi a Hamishovi o své chorobě, kamaráde,“ varoval ho Fernando.

„Myslel jsem si, že když jsem to udržel v tajnosti tolik let, už to najevo nevyjde,“ připustil Matthew.

„Některá tajemství nezůstanou pohřbena věčně – stejně jako někteří mrtví,“ řekl Fernando smutně. „Řekni jim to. Co nejdřív.“

Matthew se vrátil do věže ještě rozrušenější, než když odcházel.

Ysabeau se zamračila, jakmile ho spatřila.

„Děkuju, že jsi dala na Dianu pozor, maman,“ řekl Matthew a políbil Ysabeau na tvář.

„A co ty?“ Ysabeau mu přiložila ruku k obličeji a stejně jako Fernando pátrala po známkách vařící se krve. „Neměla bych spíš dávat pozor na tebe?“

„Mně nic není. Vážně,“ odpověděl Matthew.

„Jistě,“ přitakala Ysabeau. Tohle slovo mělo v matčině soukromém slovníku mnoho významů. Nikdy ovšem nevyjadřovalo souhlas. „Kdybys mě potřeboval, budu u sebe v pokoji.“

Když matčiny kroky utichly, Matthew rozrazil dvoukřídlové okno dokořán a přitáhl si k němu židli. Nasál pronikavou letní vůni hvozdíků a karafiátů. Dianino rovnoměrné oddechování v horním pokoji se mísilo s ostatními nočními písněmi, které slyšeli jen upíři – klapot kusadel doprovázející souboje roháčů o samičky, sípání plchů pobíhajících po opevnění, vysoký pískot smrtihlavů, šramot kun šplhajících po stromech. Podle chrochtání a funění, které slyšel ze zahrady, Matthew odhadoval, že při odchytu kance, který ničil Martiny zeleninové záhonky, byl Gallowglass stejně neúspěšný jako při odchytu Corry.

Tuhle tichou hodinu, stejně vzdálenou od půlnoci jako od svítání, si Matthew obvykle vychutnával. Tou dobou sovy přestaly houkat, a i ta nejdisciplinovanější ranní ptáčata byla ještě zachumlaná v posteli. Ale dnes si ho nezískaly ani důvěrně známé vůně, ani zvuky domova.

Uklidnit ho mohlo jediné.

Matthew vystoupal po schodech do nejvyššího patra věže a zadíval se na spící Dianu. Uhladil jí vlasy a usmál se, když si jeho žena instinktivně zabořila hlavu do jeho vyčkávající dlaně. Jakkoli to bylo nemožné, hodili se k sobě: upír a čarodějnice, muž a žena, manžel a manželka. Tvrdá pěst, která mu svírala srdce, malinko povolila svůj stisk. I to bylo cenné.

Matthew se tiše vysvlékl a vklouzl do postele. Diana měla pokrývku obtočenou kolem nohou. Matthew za ni zatáhl a oba je přikryl. Pokrčil se v kolenou, přitiskl se k obrysům Dianina těla a přitáhl si ji za boky k sobě. Nasál její jemnou, libou vůni – med, heřmánek a vrbová míza – a zlehka ji políbil na lesklé vlasy.

Stačil okamžik tichého oddechování a Matthewovo srdce se utišilo. Nervozita ho opustila, protože u Diany nalezl klid, který mu do té doby unikal. Tady, v jeho náruči, bylo všechno, po čem kdy toužil. Jeho žena. Jeho děti. Jeho vlastní rodina. V Dianině přítomnosti vždycky cítil, že je vše, jak má být, a tento pocit ho zaplavil i tentokrát.

„Matthewe?“ ozvala se Diana ospale.

„Jsem tady,“ zašeptal jí do ucha a sevřel ji v pevném objetí. „Jen spi, slunce ještě nevyšlo.“

Ale Diana se obrátila čelem k němu a zabořila si hlavu do prohlubně nad jeho klíční kostí.

„Copak se děje, mon coeur?“ Matthew se zamračil a trochu se odtáhl, aby si prohlédl Dianin výraz. Tvář měla opuchlou a zarudlou od pláče a vrásky kolem očí prohloubené obavou a žalem. Když ji takhle viděl, bolelo ho z toho srdce. „Řekni mi to,“ vyzval ji mírně.

„To nemá cenu. S tím nikdo nic nenadělá,“ vzdychla posmutněle.

Matthew se usmál. „Můžu to aspoň zkusit.“

„Dokážeš zastavit čas?“ zašeptala Diana po chvilce váhání. „Aspoň na okamžik?“

Matthew byl starý upír, žádná čarodějnice, která dokáže cestovat v čase. Ale byl to také muž a jako takový věděl, jakým kouzlem lze tohoto zázraku dosáhnout. V duchu si říkal, že se to tak krátce po Emilyině smrti nehodí, jenže jeho tělo vysílalo jiné, přesvědčivější signály.

Pomalu se přibližoval k Dianiným ústům, aby ho mohla odstrčit, kdyby chtěla, ale Diana mu zajela prsty do krátce zastřižených vlasů a jeho polibek opětovala s takovou vášní, až mu tím vzala dech.

Její jemná plátěná noční košile s nimi přicestovala z minulosti, a přestože byla téměř průsvitná, pořád je od sebe oddělovala. Matthew látku nadzvedl a odhalil hladké vypouklé bříško, v němž rostly jeho děti, a křivku Dianiných ňader, která se den za dnem nalévala v plodném příslibu. Nemilovali se od té doby, co se vrátili z Londýna, a Matthew si všiml, jak se Dianě napjal podbřišek, což svědčilo o postupujícím vývoji dvojčat, a zvýšeného proudění krve do jejích ňader a klína.

Vychutnával si ji očima, prsty i ústy, ale stále neměl dost, jeho hlad ještě narůstal. Položil ji do polštářů a líbal ji po celém těle, dokud se nedostal na intimní místa, která znal jen on sám. Diana si tiskla jeho ústa k tělu a on ji v tiché výčitce zlehka kousl do stehna.

Jakmile se Diana přestala ovládat a začala požadovat, aby si ji vzal, Matthew si ji v náručí přetočil a přejel jí chladnou rukou po páteři.

„Chtělas, aby se zastavil čas,“ připomněl jí.

„A to se stalo,“ naléhala Diana a vstřícně se k němu tiskla.

„Tak proč pospícháš?“ Matthew ji hladil po jizvě ve tvaru hvězdy, která se táhla mezi jejími lopatkami, a půlměsíci spojujícím levou stranu žeber se stranou pravou. Zamračil se. V bederní oblasti spatřil stín, perleťově šedivý obrys připomínající siluetu ohňodračice, který se jí rýsoval na kůži. Čelisti dračice se zakusovaly do půlměsíce, křídla zakrývala Dianina žebra a ocas se stáčel kolem Dianiných boků.

„Proč jsi přestal?“ Diana si odhrnula vlasy z očí a otočila se přes rameno.

„Zastavit se měl čas, ne ty.“

„Máš něco na zádech.“ Matthew přejel rukou po dračích křídlech.

„Myslíš něco dalšího?“ zasmála se Diana nervózně. Pořád se nezbavila obav, že zhojené rány představují vadu na kráse.

„Spolu s těmi jizvami mi to připomíná obraz z laboratoře Mary Sidneyové – ten, na němž je ohňodrak s měsícem v tlamě.“ Matthew přemýšlel, jestli tuhle kresbu mohou vidět i ostatní, nebo jestli ji rozpoznají jen oči upíra. „Je to krásné. Další známka tvé odvahy.“

„Říkal jsi, že jsem neopatrná,“ hlesla Diana bez dechu, zatímco Matthew přitiskl ústa na dračí hlavu.

„To je taky pravda.“ Přejížděl rty a jazykem po zakrouceném dračím ocasu. Jeho ústa pátrala po jejím těle s narůstající naléhavostí. „A rozpaluje mě to doběla.“

Vášnivě ji líbal, vyvolával v ní roztouženost a tu a tam přestal s laskáním, aby jí mohl pošeptat do ucha nějakou lichotku nebo slib. Potom se vrátil k původní činnosti, ale stále ji udržoval na pokraji rozkoše. Diana bažila po uspokojení a klidu, který přicházel se zapomněním, ale Matthew toužil, aby tento okamžik naplněný pocitem bezpečí a intimitou trval věčně. Otočil si Dianu čelem k sobě. Její rty byly hebké a plné a její oči zasněné. Matthew do ní pomalu pronikl, začal se v ní pohybovat a nepřestal, dokud mu zrychlený tlukot manželčina srdce neprozradil, že se Diana blíží vyvrcholení.

Diana vykřikla jeho jméno a utkala zaklínadlo, jehož zásluhou se ocitli ve středu světa.

Potom leželi propletení, v posledních okamžicích narůžovělé tmy, která předchází úsvitu. Diana si přitáhla Matthewovu hlavu k ňadrům. Matthew se na ni tázavě podíval a ona přikývla. Matthew přiložil ústa ke stříbrnému měsíci nad vystupující modrou žílou.

Právě tak upíři odpradávna poznávali své partnery – byl to okamžik svatého přijímání, kdy si pár vyměňoval myšlenky a city se vší upřímností a bez odsudků. Upíři byli uzavřené bytosti, ale když se upír napil krve z žíly partnera, nastala chvíle dokonalého klidu a porozumění, které umlčely vytrvalou, deprimující potřebu lovit a oslabovaly majetnickou touhu.

Matthew prokousl Dianinu kůži a dopřál si trochu její vzácné krve, s níž ho zaplavilo mnoho dojmů a pocitů: radost smísená s lítostí, rozjaření z opětovného shledání s přáteli a rodinou zkalené žalem, hněv, který v Dianě vyvolala Emilyina smrt, držený na uzdě obavami o Matthewa a dvojčata.

„Býval bych tě této ztráty ušetřil, kdyby to bylo v mých silách,“ zašeptal Matthew a políbil ji na otisk, který jeho ústa zanechala na její kůži. Přetočil se na záda, takže Diana teď ležela na jeho nataženém těle. Zadívala se mu do očí.

„Já vím. Slib mi, že mě nikdy neopustíš, Matthewe. Ne bez rozloučení.“

„Nikdy tě neopustím,“ slíbil jí Matthew.

Diana přiložila rty k jeho čelu a vtiskla mu polibek mezi oči. Většina teplokrevných partnerů se na tomto upířím sbližovacím rituálu mohla podílet jen nepřímo, ale Diana si našla způsob, jak překonat stanovená omezení – stejně jako dokázala překonat většinu překážek, které se jí postavily do cesty. Přišla na to, že když Matthewa políbí na kůži mezi očima, získá přístup k jeho nejniternějším myšlenkám i k jeho obavám a tajemstvím, které se ukrývají v temných koutech jeho mysli.

Matthew necítil nic víc než lehké brnění, jímž se projevovala Dianina magická síla. Zůstal ležet bez hnutí, aby se ho Diana mohla nasytit. Přinutil se ke klidu, aby svým pocitům a myšlenkám nebránil v proudění.

„Vítej doma, sestřičko.“ Pokojem nečekaně zavanula vůně hořícího dřeva a koňského sedla a vzápětí někdo strhl pokrývku z postele – Baldwin.

Diana polekaně vykřikla. Matthew se pokoušel zakrýt její nahotu, ale bylo pozdě. Jeho ženu už svíral Baldwin.

„Otcovu krevní přísahu jsem slyšel dřív, než jsem dojel k domu. A navíc jsi těhotná.“ Baldwinu de Clermontovi se ježily ohnivě zrzavé vlasy. Zíral na Dianino zakulacené břicho a cloumal s ním chladný vztek. Popadl ji za ruku a přičichl si k jejímu zápěstí. „A je z tebe cítit jen Matthew. No výborně.“

Baldwin Dianu pustil a Matthew ji zachytil.

„Vstávat. Oba,“ zavelel očividně běsnící Baldwin.

„Mně nemáš co poroučet!“ křičela Diana s přimhouřenýma očima.

Žádná jiná reakce by Matthewova bratra nerozzuřila víc. Bez varování se na Dianu vrhl, až se ocitli tváří v tvář. Jediné, co mu zabránilo v tom, aby se k ní dostal ještě blíž, byla Matthewova ruka, která mu pevně sevřela krk.

„Krevní přísaha mého otce svědčí o něčem jiném, čarodějnice.“ Baldwin se upřeně zadíval Dianě do očí a snažil se ji silou vůle přimět, aby uhnula pohledem. Když se to nestalo, zablesklo se mu v očích. „Tvoje žena postrádá dobré vychování. Pouč ji, nebo to udělám sám.“

„Mě a poučovat?“ Diana vyvalila oči. Roztáhla prsty a kolem nohou se jí začal zvedat vítr, připravený splnit její přání. Seshora se ozvalo vřísknutí ohňodračice, která dávala své paní najevo, že jí spěchá na pomoc.

„Žádná kouzla, žádní draci,“ zašeptal jí Matthew do ucha a modlil se, aby ho žena tentokrát opravdu poslechla. Nechtěl, aby Baldwin ani nikdo jiný z rodiny věděl, co všechno se Diana v Londýně naučila a jak moc se její schopnosti rozvinuly.

Diana jako zázrakem přikývla.

„Co to má znamenat?“ Ysabeauin mrazivý hlas projel místností jako nůž.

„Co tu děláš, Baldwine? Mohlo by tě omluvit jen to, že jsi dočista ztratil rozum.“

„Opatrně, Ysabeau. Nevystrkuj drápky.“ Baldwin zamířil ke schodům.

„A nezapomeň, že hlavou rodiny de Clermontových jsem já. Já žádnou omluvu nepotřebuju. Přijď za mnou do knihovny, Matthewe. A ty taky, Diano.“

Otočil se a upřel na Matthewa svoje podivné zlatohnědé oči.

„Nenechte mě čekat.“

3

Knihovna de Clermontových se utápěla v mírném šerosvitu před rozedněním, který zjemňoval kontury knih, strohé linie dřevěných knihoven lemujících místnost i teple zlatomodré odstíny aubussonského koberce.

Ale můj vztek zmírnit nedokázal.

Po tři dny jsem si myslela, že žal, který mi způsobila Emilyina smrt, nemůže nic vytlačit, ale stačily tři minuty v Baldwinově společnosti, abych zjistila, že jsem se mýlila.

„Pojď dál, Diano.“ Baldwin seděl v nůžkové židli u jednoho z vysokých oken, jako by si hověl na trůně. Jeho jasně rezavé vlasy se leskly ve světle lampy. Jejich barva mi připomněla Prahu a peří orlice Augusty, kterou si bral císař Rudolf s sebou na lov. Baldwinova svalnatá postava se chvěla vzteky a potlačovanou silou.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Nebyli jsme jediní, koho Baldwin na tuhle improvizovanou schůzku povolal. U krbu čekala útlá mladá žena se smetanovou pletí a černými, střapatými vlasy. Oči měla tmavě šedé a obrovské, rámované hustými řasami. Nasávala vzduch, jako by větřila bouřku.

„Verin.“ Matthew mě před Philippovými dcerami varoval. Prý byly tak hrozivé, že ho rodina požádala, aby je přestal tvořit. Ale tahle žádnou zvláštní hrůzu nenaháněla. Její obličej byl jemný a upřímný, v očích jí jiskřila energie a inteligence a držení těla měla přirozené. Nebýt jejího nesmlouvavě černého oblečení, člověk by si ji mohl splést s elfkou.

Potom jsem si všimla, že jí z černých bot na vysokém podpatku čouhá střenka nože.

„Vlček,“ opáčila Verin. To bylo poněkud chladné přivítání bratra, ale pohled, který věnovala mně, byl ještě mrazivější. „Čarodějnice.“

„Jmenuju se Diana,“ odsekla jsem nakvašeně.

„Říkala jsem ti, že si ji nespleteš,“ otočila se Verin k Baldwinovi, aniž mou odpověď vzala na vědomí.

„Co tu děláš, Baldwine?“ zeptal se Matthew.

„Netušil jsem, že potřebuju pozvání, abych mohl přijít do domu svého otce. Ale když to chceš vědět, přijel jsem z Benátek, abych se sešel s Marcusem.“

Jejich pohledy se střetly.

„Jistě chápeš, jak mě překvapilo, když jsem tu našel tebe,“ pokračoval Baldwin. „Natož abych čekal, že se z tvé partnerky stala moje sestra. Philippe zemřel v roce 1945. Jak je možné, že z ní cítím otcovu pokrevní přísahu? Že ji slyším?“

„O tom tě může informovat někdo jiný.“ Matthew mě vzal za ruku a chystal se k odchodu.

„Zůstanete tady oba, dokud se nedozvím, jakým trikem přišla tahle čarodějnice k přísaze mrtvého upíra.“ Baldwinův hluboký hlas zněl zlověstně.

„To nebyl žádný trik,“ prohlásila jsem dotčeně.

„Tak tedy kontakt se záhrobím? Nějaké sprosté zaříkadlo, které dokáže vzkřísit mrtvé?“ ptal se Baldwin. „Nebo jsi vyvolala jeho ducha a donutila ho k přísaze?“

„To, co se odehrálo mezi mnou a Philippem, nemá nic společného s magií. Zachoval se ke mně nesmírně velkoryse.“ Začínala jsem mít čím dál větší vztek.

„Mluvíš, jako bys ho znala,“ vyjel Baldwin. „Ale to není možné.“

„Je – pokud umíš cestovat v čase,“ vysvětlila jsem mu.

„Cestovat v čase?“ užasl Baldwin.

„Byli jsme s Dianou v minulosti,“ dodal Matthew. „V roce 1590, abych byl přesný. Navštívili jsme Sept-Tours těsně před Vánocemi.“

„Viděli jste se s Philippem?“ otázal se Baldwin.

„Ano. Tu zimu byl Philippe sám. Poslal mi minci a nařídil mi, abych přijel domů,“ odpověděl Matthew. Přítomní členové rodiny de Clermontů této soukromé šifře rozuměli: jestliže Philippe poslal příkaz spolu s jednou ze svých starých stříbrných mincí, adresát věděl, že musí poslechnout a na nic se neptat.

„V prosinci? To znamená, že budeme Philippovu píseň krve poslouchat ještě dalších pět měsíců,“ zamumlala Verin a štípla se do kořene nosu, jako by ji bolela hlava. Zamračila jsem se.

„Proč pět měsíců?“ chtěla jsem vědět.

„Podle legendy zpívá upíří přísaha po dobu jednoho roku a jednoho dne. Slyší ji všichni upíři, ale zvlášť hlasitě a jasně zní v uších těm, kteří mají v žilách Philippovu krev,“ odpověděl Baldwin.

„Philippe říkal, že chce, aby nebylo pochyb o tom, že jsem de Clermontová,“ poznamenala jsem a zvedla jsem oči k Matthewovi. Všichni upíři, kteří mě potkali v šestnáctém století, museli tu píseň slyšet a hned věděli, že nejsem jen spárovaná s Matthewem, ale že jsem navíc dcera Philippa de Clermonta. Philippe mě na cestě minulostí ochraňoval na každém kroku.

„Žádná čarodějnice nikdy nebude de Clermontová,“ prohlásil Baldwin rozhodně.

„Ale já už jsem.“ Zvedla jsem levou ruku, aby viděl můj snubní prsten.

„Jsme spárovaní, ale měli jsme i svatbu. Zorganizoval ji tvůj otec. Jestli se dochovaly farní matriky ze Saint-Lucien, bude tam stát, že jsme se vzali sedmého prosince 1590.“

„Kdybychom se vydali do vesnice, nejspíš zjistíme, že někdo vytrhl ze záznamů jednu stránku,“ hučela si Verin pro sebe. „Atta za sebou vždycky zametal stopy.“

„Na tom, jestli jste s Matthewem svoji, nebo ne, vůbec nezáleží, protože ani Matthew není pravý de Clermont,“ prohlásil Baldwin chladně. „Je to jen syn ženy, s níž se otec spároval.“

„To je absurdní,“ namítla jsem. „Philippe Matthewa považoval za svého syna. Matthew tě má za bratra a Verin za sestru.“

„Tohle mládě není žádný můj bratr. Nemáme společnou krev, spojuje nás pouze jméno,“ ozvala se Verin. „Zaplaťpánbu za to.“

„Časem přijdete na to, že manželství a párování pro většinu de Clermontových moc neznamenají, Diano,“ ozval se tichý hlas se zřetelným španělským nebo portugalským přízvukem. Vycházel z úst cizího člověka stojícího mezi dveřmi, jehož tmavé vlasy a hnědé oči kontrastovaly se zlatavou pletí a světlou košilí.

„Po tvojí přítomnosti nikdo netoužil, Fernando,“ rozčiloval se Baldwin.

„Jak víš, nepřicházím na zavolanou, ale když je mě zapotřebí.“ Fernando se mi lehce uklonil. „Fernando Gonçalves. Upřímnou soustrast.“

To jméno mi znělo povědomě. Už jsem ho někde slyšela.

„Vy jste ten, kterého Matthew požádal, aby vedl rytíře svatého Lazara, když se sám vzdal pozice velmistra,“ rozpomněla jsem se. Fernando Gonçalves se těšil pověsti jednoho z nejudatnějších bojovníků Lazarova bratrstva. Podle šíře jeho ramen a celkové fyzické kondice jsem odhadovala, že si takovou pověst plně zasloužil.

„To je pravda.“ Fernandův vřelý, sytý hlas, který byl všem upírům společný, naplnil místnost zvuky z nadpřirozeného světa. „Ale jsem spárovaný s Hughem de Clermontem. Od té doby, co zemřel po boku templářských rytířů, nemám s rytířskými řády co do činění, protože i těm nejstatečnějším rytířům schází odvaha dodržet, co slíbili.“ Fernando se upřeně zadíval na Matthewova bratra. „Nemám pravdu, Baldwine?“

„Chceš mě vyprovokovat?“ zeptal se Baldwin.

„Je to nutné?“ usmál se Fernando. Byl menší než Baldwin, ale něco mi říkalo, že by se jen tak přeprat nenechal. „Nenapadlo by mě, že se postavíš pokrevní přísaze svého otce, Baldwine.“

„Nemáme ponětí, co po té čarodějnici Philippe chtěl. Možná se chtěl dozvědět víc o jejích schopnostech. Nebo použila čáry a k přísaze ho donutila,“ bránil se Baldwin a odhodlaně vysunul bradu.

„Nebuď hlupák. Tetička dědu neočarovala.“ Gallowglass vplul do místnosti s takovou samozřejmostí, jako by se de Clermontovi běžně scházeli k debatám o závažných věcech v půl páté ráno.

„Když je tu teď Gallowglass, nechám de Clermontovy, ať si poradí sami.“ Fernando pokynul směrem k Matthewovi. „Jestli mě budeš potřebovat, zavolej mě.“

„My to zvládneme. Jsme koneckonců rodina.“ Gallowglass nevinně zamrkal na Verin a na Baldwina, zatímco se měl Fernando k odchodu. „A pokud jde o to, co chtěl Philippe, je to prosté: chtěl, abys Dianu oficiálně přijal jako jeho dceru. Zeptej se Verin.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Baldwin své sestry.

„Atta si mě zavolal pár dní před svou smrtí,“ špitla Verin mrzutě. Slovo atta jsem neznala, ale bylo jasné, že je to láskyplný výraz pro otce. „Philippe se bál, že nebudeš jeho přísahu respektovat. Přiměl mě, abych ji uznala – za každých okolností.“

„Philippova přísaha je soukromá věc mezi ním a mnou. Není třeba, aby ji někdo uznával. Ani vy, ani nikdo jiný.“ Nechtěla jsem si kazit vzpomínky na Philippa pomyšlením na Baldwina nebo Verin.

„Nic není veřejnější než přijetí teplokrevníka do upířího klanu,“ obrátila se na mě Verin a pak se podívala na Matthewa. „Vrhl ses po hlavě do zakázaného románku s čarodějnicí a ani sis neudělal čas, abys ji poučil o upířích zvycích?“

„Neměli jsme času nazbyt,“ odpověděla jsem místo něj. Ysabeau mě od začátku našeho vztahu varovala, že se mám o upírech co učit. Po téhle konverzaci poskočila pokrevní přísaha na první místo v seznamu témat, o nichž jsem se potřebovala dozvědět víc.

„Tak ti to vysvětlím já,“ spustila Verin ostřeji než upjatá učitelka jednotřídky. „Než Philippova píseň krve utichne, musí ji uznat alespoň jedno dítě pocházející výhradně z jeho krve. Pokud se to nestane, nejsi doopravdy de Clermontová a žádný upír nemá povinnost, aby ti prokazoval náležitou úctu.“

„A to je všechno? Na upíří cti mi nesejde. Mně stačí, že jsem Matthewova žena.“ Čím víc jsem toho slyšela o tom, co to znamená stát se de Clermontovou, tím míň se mi to zamlouvalo.

„Kdyby to byla pravda, otec by tě nikdy neadoptoval,“ poznamenala Verin.

„Uděláme kompromis,“ ozval se Baldwin. „Philippe by se jistě spokojil s tím, že necháme do rodokmene de Clermontových zapsat její děti.“ Jeho slova zněla velkoryse, ale hned mi bylo jasné, že se za nimi skrývají nějaké temné pohnutky.

„Moje děti s tebou spřízněné nebudou,“ zaburácel Matthew.

„Budou – pokud je ovšem pravda, že Diana patří k de Clermontovým, jak nám tvrdí,“ usmál se Baldwin.

„Počkejte. Jaký rodokmen máte na mysli?“ Musela jsem se v hovoru vrátit o krok zpátky.

„Kongregace si vede oficiální rodokmeny všech upírských rodin,“ vysvětloval Baldwin. „Některé rody už tuhle tradici nectí. Ale de Clermontovi ano. Rodokmen obsahuje informace o znovuzrozeních a o úmrtích a jsou v něm zapsaná jména partnerů i jejich dětí.“

Mimovolně jsem si položila ruku na břicho. Chtěla jsem, aby se Kongregace dozvěděla o mých dětech co možná nejpozději. Podle obezřelého výrazu v Matthewových očích jsem pochopila, že je téhož názoru.

„Otazníky kolem pokrevní přísahy lze patrně vysvětlit tvou schopností cestovat v čase, ale za tvým těhotenstvím nemůže být nic jiného než ta nejčernější magie – nebo nevěra,“ pokračoval Baldwin a přitom si vychutnával, jak je jeho bratr nesvůj. „Ty děti nemůžou být tvoje, Matthewe.“

„Diana čeká děti se mnou,“ prohlásil Matthew důrazně a oči mu nebezpečně potemněly.

„To je nemožné,“ trval na svém Baldwin.

„To je jisté,“ opáčil Matthew.

„Jestli je to tak, potom bude tvé děti nahánět – a lovit – víc tvorů než kohokoli jiného v celých dějinách. Bytosti budou bažit po jejich krvi. A také po tvé,“ soudil Baldwin.

Ve chvíli, kdy jsem si všimla, že Matthew nestojí po mém boku, jsem uslyšela, jak se Baldwinova židle zlomila vedví. Když vír pohybů ustal, zjistila jsem, že Matthew nasadil bratrovi kravatu a míří mu nožem na srdce.

Verin sklopila hlavu a s úžasem zjistila, že pochva zastrčená v botě zeje prázdnotou. Zaklela.

„Můžeš být hlava rodiny, Baldwine, ale nezapomeň, že popravčím jsem v téhle rodině já,“ zavrčel Matthew.

„Popravčí?“ Pokoušela jsem se zamaskovat své překvapení – tohle byla další z Matthewových tváří, o níž jsem do té doby neměla ponětí.

Vědec. Upír. Válečník. Zvěd. Princ. Popravčí.

Matthew mi opakovaně řekl, že je zabiják, ale já jsem to vždycky považovala za něco, co k upírům patří. Věděla jsem, že zabíjí v sebeobraně, v boji a proto, aby přežil. Ale nikdy mě nenapadlo, že by dokázal vraždit na příkaz své rodiny.

„Neříkej, že jsi to nevěděla,“ ozvala se Verin zlomyslně a pozorovala mě chladnýma očima. „Kdyby v tom Matthew nebyl tak dobrý, někdo z nás by ho dávno zneškodnil.“

„V téhle rodině hrajeme všichni svou roli, Verin,“ podotkl Matthew hořce.

„Jestlipak ví Ernst o té tvojí, která se odvíjí pod hebkým povlečením, mezi mužskými stehny?“

Verin se s prsty zahnutými jako smrtonosné pařáty vrhla s rychlostí blesku na Matthewa.

Upíři jsou rychlí, ale magie je ještě rychlejší.

Povolala jsem čarovítr, který přimáčkl Verin ke zdi na dobu nutnou k tomu, aby Matthew vymámil ze svého bratra jistý slib a mohl ho propustit.

„Děkuju, ma lionne.“ K tomuto něžnému oslovení se Matthew uchyloval, když jsem udělala něco statečného – nebo neuvěřitelně hloupého. Podal mi Verinin nůž. „Nech si ho u sebe.“

Matthew zvedl Verin na nohy a Gallowglass popošel, aby mi stál po boku.

„Vida, vida,“ zašeptala Verin, když se napřímila. „Už chápu, proč byl atta z tvé manželky tak nadšený. Vůbec bych si nepomyslela, že by sis na takovou ženu troufnul, Matthewe.“

„Časy se mění,“ opáčil Matthew stroze.

„Zjevně.“ Verin si mě změřila zkoumavým pohledem.

„Takže dodržíš slib, který jsi dala dědovi?“ zeptal se jí Gallowglass.

„Uvidíme,“ odpověděla opatrně. „Na konečné rozhodnutí mám několik měsíců.“

„Čas uteče, ale nic se nezmění.“ Baldwin se na mě podíval se špatně skrývanou nenávistí. „Jestli Matthewovu ženu přijmeme, bude to mít katastrofální následky, Verin.“

„Dokud atta žil, respektovala jsem jeho přání,“ prohlásila Verin. „A když teď nežije, nemůžu se zachovat jinak.“

„Musíme se utěšovat tím, že po nich pátrá Kongregace,“ poznamenal Baldwin. „Kdo ví? Možná budou do prosince oba po smrti.“

Baldwin nám věnoval poslední pohrdlivý pohled a odešel. Verin se omluvně otočila na Gallowglasse a pospíchala za Baldwinem.

„To se opravdu vydařilo,“ zahučel Gallowglass. „Není ti něco, tetičko? Nějak záříš.“

„Čarovítr odvál moje maskovací zaklínadlo.“ Právě jsem se do něj pokoušela znovu zahalit.

„Vzhledem k tomu, co se tu dnes ráno přihodilo, uděláš líp, když se budeš maskovat, dokud tu Baldwin bude,“ řekl Gallowglass.

„Baldwin se o Dianině síle nesmí dozvědět. Ocenil bych, kdybys nám s tím pomohl, Gallowglassi. I Fernando.“ Matthew neupřesnil, jak by měla taková pomoc vypadat.

„Samozřejmě. Dohlížím na tetičku celou dobu, co je na světě,“ podotkl Gallowglass věcně. „Teď s tím nepřestanu.“

Při těch slovech jsem náhle začala chápat jisté okolnosti, které provázely mé dětství – jako by poslední kousek skládačky zapadl na své místo. Jako malá jsem často cítila, že mě pozorují ostatní bytosti. Jejich oči se mi zapichovaly do kůže, pálily a zábly. Jednou takovou bytostí byl Peter Knox, nepřítel mého otce a čaroděj, který přijel do Sept-Tours, aby našel mě a Matthewa, ale nakonec zabil Em. Je možné, že mě hlídal i tenhle obr, kterého jsem měla ráda jako vlastního bratra, přestože jsem se s ním seznámila teprve při výletu do šestnáctého století?

„Tys mě sledoval?“ Rychle jsem zamrkala, protože mi do očí vstoupily slzy.

„Slíbil jsem dědovi, že se o tebe postarám. Kvůli Matthewovi.“ Gallowglassovy modré oči zjihly. „A ještě že tak. Bylas pěkná rošťačka: lezlas po stromech, běhalas po ulici za bicykly a mizelas v lese, aniž bys naznačila, kam máš namířeno. Nechápu, jak to s tebou rodiče zvládali.“

„Táta to věděl?“ Musela jsem se zeptat. Můj otec se s tímhle mohutným Gaelem setkal v alžbětinské Anglii, kde nečekaně natrefil na mě a na Matthewa, když jsme tam přicestovali v čase. Ale Gallowglasse by poznal na první pohled i v současném Massachusetts. Tenhle muž byl nezaměnitelný.

„Snažil jsem se, abych nebyl vidět.“

„Na to jsem se tě neptala.“ Už jsem se naučila odhalovat upíří polopravdy.

„Věděl můj táta, že na mě dohlížíš?“

„Postaral jsem se o to, aby mě tvůj otec viděl těsně před svým posledním odjezdem do Afriky,“ přiznal Gallowglass tlumeným hlasem. „Myslel jsem si, že až přijde konec, bude mu útěchou vědomí, že jsem nablízku. Bylas ještě malá holka. Stephen musel být bez sebe strachy, když si představil, jak dlouho to ještě potrvá, než budeš s Matthewem.“

Aniž bychom o tom s Matthewem něco věděli, Bishopovi s de Clermontovými pracovali celá léta, či dokonce staletí na tom, abychom se nakonec potkali: Philippe, Gallowglass, můj otec, Emily, moje matka.

„Děkuju, Gallowglassi,“ řekl Matthew ochraptěle. Nová odhalení z dnešního rána ho překvapila stejně jako mě.

„Není zač, strýčku. Dělal jsem to rád.“ Gallowglass potlačil dojetí, odkašlal si a odešel.

Nastalo nepříjemné ticho.

„Panebože.“ Matthew si prohrábl vlasy, což dělal vždycky, když mu docházela trpělivost.

„Co budeme dělat?“ zeptala jsem se a pokoušela jsem se vzpamatovat z Baldwinova náhlého příjezdu.

Ale než mi Matthew mohl odpovědět, ozvalo se tiché zakašlání, které nám prozradilo, že do místnosti vstoupil někdo další.

„Nerad ruším, milorde.“ Ve dveřích do knihovny stál někdejší panoš Philippa de Clermonta Alain Le Merle a v rukou držel starobylou truhlu s iniciálami P. C. ze stříbrných nýtků, které zdobily víko, a malou účetní knihu vázanou v zeleném škrobeném plátně. Měl tytéž prošedivělé vlasy a vlídný výraz, jako když jsem se s ním setkala poprvé, v roce 1590. A stejně jako Matthew představoval stálou hvězdu v mém proměnlivém světě.

„Co se děje, Alaine?“ zeptal se Matthew.

„Je tu jistá záležitost, kterou potřebuji probrat s madam de Clermontovou,“ odpověděl Alain.

„Záležitost?“ zamračil se Matthew. „A nemůže to počkat?“

„Bohužel ne,“ omlouval se Alain. „Vím, že není vhodná doba, milorde, ale sieur Philippe trval na tom, aby madam de Clermontová dostala své věci co možná nejdříve.“

Alain nás zavedl zpátky do naší věže. Když jsem spatřila, co leželo na Matthewově pracovním stole, úplně jsem zapomněla, co se stalo za poslední hodinu, a zůstala jsem s pusou dokořán.

Malá knížka vázaná v hnědé kůži. Vyšívaný rukáv ošoupaný staletími.

Šperky nevyčíslitelné hodnoty: perly, diamanty a safíry. Zlatý hrot šípu na dlouhém řetízku.

Dvě miniatury s barvami stejně jasnými jako v den, kdy byly namalovány. Dopisy svázané vybledlou nařasenou stužkou.

Stříbrná past na krysy se zašlým, ale skvostně vyrytým nápisem. Pozlacený astronomický přístroj hodný císaře.

Dřevěná krabička vyřezaná čarodějem z jeřábového dřeva.

Shromážděné předměty sice nepředstavovaly unikátní sbírku, ale pro mě měly obrovský význam, protože mi připomínaly posledních osm měsíců našeho života.

Vzala jsem knížku do rozechvělé ruky a otevřela ji. Matthew mi ji dal krátce poté, co jsme přijeli do jeho sídla ve Woodstocku. Na podzim 1590 měla novou vazbu a krémově bílé stránky. Teď byla kůže zašpiněná a papír zežloutl léty. V minulosti jsem tu knihu zasunula na horní polici v Panském dvoře, ale z razítka uvnitř knihy jsem se dozvěděla, že nyní patří sevillské knihovně. Na předsádce stála inkoustem vepsaná poznámka Manuscrito Gonçalves 4890. První stránku někdo vytrhl – bezpochyby to byl Gallowglass. Kdysi ji pokrývaly moje nesmělé pokusy o vlastní podpis. Kaňky z chybějící stránky se propily na následující list, ale seznam alžbětinských mincí, které byly v oběhu v roce 1590, zůstal čitelný.

Listovala jsem zápisníkem a vzpomínala na to, jak jsem se chtěla naučit recept na lektvar proti bolení hlavy, abych vypadala jako řádná alžbětinská paní domu – což byla samozřejmě marná snaha. Moje záznamy tehdejších událostí ve mně vyvolaly hořkosladké vzpomínky na čas strávený se Školou noci. Několik stránek jsem věnovala přehledu dvanácti znamení zvěrokruhu, opsala jsem pár dalších receptů a dozadu načmárala seznam věcí na cestu do Sept-Tours. Uslyšela jsem tiché cinkání zvonků, jak se o sebe třela minulost s přítomností, a v rozích krbu jsem zahlédla sotva viditelné modré a jantarové nitky.

„Kde jste k tomu přišel?“ Pokusila jsem se soustředit na stávající chvíli.

„Pan Gallowglass to předal domu Fernandovi už dávno. Když dom Fernando přijel v květnu do Sept-Tours, požádal mě, abych vám to vrátil,“ vysvětlovalAlain.

„Je to zázrak, že se vůbec něco dochovalo. Jak se vám to povedlo, že jste mi to dokázali zatajit tolik let?“ Matthew zvedl stříbrnou pastičku na krysy. Když jsem si objednala u jednoho z nejdražších londýnských hodinářů strojek, který by dokázal polapit krysy, jimiž se hemžilo podkroví našeho domu v Blackfriars, Matthew si ze mě utahoval. Monsieur Vallin vyrobil past připomínající kočku s ušima posazenýma na pantu a myškou trůnící na jejím nelítostném čenichu. Matthew schválně uvedl mechanismus do chodu a ostré kočičí zuby se mu zakously do prstu.

„Udělali jsme, co bylo třeba, milorde. Čekali jsme. Byli jsme zticha. Nikdy jsme nepřestali věřit, že se k nám madam de Clermontová zase vrátí.“ Koutky Alainových úst se roztáhly do smutného úsměvu. „Škoda že se toho nedožil sieur Philippe.“

Při pomyšlení na Philippa se mi rozbušilo srdce. Musel vědět, s jakým odporem jeho děti zareagují na to, že jsem jejich sestra. Proč mě postavil do tak nemyslitelné situace?

„Není ti nic, Diano?“ Matthew něžně položil ruku na mou.

„Ne. Jen je toho na mě trochu moc.“ Zvedla jsem portréty, na kterých jsme byli s Matthewem vyobrazení ve skvostných alžbětinských šatech. Autorem miniatur byl Nicholas Hilliard. Namaloval je na přání hraběnky z Pembroke, která si je objednala, aby nám je mohli s hrabětem z Northumberlandu věnovat jako svatební dar. Ti dva patřili do okruhu Matthewových přátel – spolu s dalšími členy Školy noci: Walterem Raleighem, Georgem Chapmanem, Thomasem Harriotem a Christopherem Marlowem. Časem se většina z nich stala i mými přáteli.

„Ty miniatury našla madam Ysabeau,“ vysvětloval Alain. „Každý den pročítala noviny a hledala v nich vaše stopy – odchylky, které byly mezi ostatními zprávami nápadné. A když viděla, že aukční dům nabízí k prodeji tyhle portréty, poslala pana Marcuse do Londýna. Právě tam se seznámil s mademoiselle Phoebe.“

„Tohle je rukáv z tvých svatebních šatů.“ Matthew se dotkl zteřelé látky a přejel prstem po rohu hojnosti. „Nikdy nezapomenu, jak jsi vypadala, když jsi za záře pochodní šla z kopce do vesnice a děti ti razily cestu sněhem.“ Jeho láskyplný úsměv byl plný spokojené hrdosti.

„Po svatbě se ve vesnici našlo mnoho mužů, kteří se nabízeli, že se budou madam de Clermontové dvořit, kdyby vás omrzela.“ Alain se zachechtal.

„Děkuju, že jste to všechno pro mě zachovali.“ Stočila jsem pohled k pracovnímu stolu. „Někdy si člověk skoro myslí, že se mu to všechno jen zdálo – že jsme nikdy v roce 1590 nebyli. Ale tyhle věci mi připomínají, že se to skutečně stalo.“

„A právě to si sieur Philippe přál. Bohužel jsou tu další dvě věci, které si vyžadují vaši pozornost, madam de Clermontová.“ Alain mi podával účetní knihu převázanou provázkem s voskovou pečetí na uzlíku.

„Co je to?“ zamračila jsem se a knihu si vzala. Byla mnohem útlejší než knihy z Matthewovy pracovny, které obsahovaly finanční záznamy Lazarových rytířů.

„Vaše účty, madame.“

„Myslela jsem, že o moje finance se stará Hamish.“ Ten mi tu nechal hromadu dokladů, které čekaly na můj podpis.

„Pan Osborne se postaral o finance, které vám náleží coby milordově manželce. Tyto peníze jste dostala od sieura Philippa.“ Alain na chvíli ulpěl pohledem na mém čele, v místě, které Philippe označil svou krví na znamení, že se stávám jeho dcerou.

Zvědavě jsem rozlomila pečeť a knihu jsem otevřela. Malá kniha prošla několikerou vazbou, protože tu a tam bylo potřeba přidat pár stránek. První zápisy na silném papíře z šestnáctého století pocházely z roku 1591. Jeden se týkal věna, které jsem dostala od Philippa, když jsem si vzala Matthewa: 20 tisíc benátských cejnů a 30 tisíc stříbrných říšských tolarů. Kdykoli byly tyto peníze nějak investovány – ať šlo o úrokové výnosy, nebo zakoupené domy či půdu –, Alain to pečlivě zaznamenal. Listovala jsem stránkami popsanými jeho úhledným písmem, až jsem se dostala na konec. Poslední zápis na zářivě bílém kvalitním papíře nesl datum 4. července 2010, což byl den, kdy jsme se vrátili do Sept-Tours. Když jsem viděla částku v kolonce aktiv, lezly mi oči z důlků.

„Omlouvám se, že je to tak málo,“ přispíšil si Alain, který si mou reakci vysvětlil špatně. „Investoval jsem vaše peníze stejně jako svoje, ale lukrativnější, a tím pádem riskantnější operace by si vyžádaly souhlas sieura Baldwina, který ovšem o vaší existenci nesměl vědět.“

„Je to víc, než by mě kdy napadlo, Alaine.“ Když Matthew připravoval naši manželskou smlouvu, přepsal na mě značný majetek, ale tohle byla částka vpravdě pohádková. Philippe chtěl, abych byla finančně nezávislá jako všechny ostatní ženy v rodině de Clermontových. A jak jsem se toho rána dozvěděla, můj tchán si dokázal prosadit, cokoli chtěl, ať byl živý, nebo mrtvý. Odložila jsem knihu na stůl. „Děkuju.“

„Bylo mi potěšením.“ Alain se uklonil a vytáhl něco z kapsy. „A ještě vám mám předat tohle.“

Podal mi obálku z levného, tenkého papíru. Na přední straně stálo moje jméno. Nekvalitní lepidlo dávno vyschlo, ale obálka zůstala zapečetěná černým a červeným voskem, do kterého byla vtisknutá stará mince: tak vypadalo Philippovo zvláštní znamení.

„Sieur Philippe na tomhle dopisu pracoval přes hodinu. Když ho dokončil, musel jsem mu ho přečíst nahlas, aby se ujistil, že vyjadřuje přesně to, co chtěl říct.“

„Kdy?“ zeptal se Matthew ochraptěle.

„V den, kdy zemřel.“ Alain se zatvářil ztrápěně.

Roztřesené písmo patřilo někomu, kdo byl buď příliš starý, nebo příliš nemocný, aby dokázal pevně svírat pero. Bylo zřejmou připomínkou Philippova utrpení. Pohladila jsem svoje jméno. Když se moje prsty dotkly posledního písmena, přejela jsem po obálce a písmena jsem táhla s sebou, až se dočista rozpletla. Nejdřív se rozpila v černou kaluž a potom z inkoustu vystoupil mužský obličej. Tvář zůstala krásná, ačkoli ji poznamenala bolest a místo jednoho hnědožlutého oka, které kdysi zářilo inteligencí a humorem, v ní zbyl pouze hluboký, prázdný důlek.

„Neřekli jste mi, že ho nacisté oslepili.“ Věděla jsem, že mého tchána mučili, ale nikdy mě nenapadlo, že mu jeho věznitelé ublížili tak strašlivě. Prohlížela jsem si i ostatní rány ve Philippově obličeji. Naštěstí mé jméno neobsahovalo tolik písmen, aby z nich mohl vzejít detailní portrét. Dotkla jsem se něžně tchánovy tváře a obraz zmizel – zanechal po sobě jen kaňku na obálce. Luskla jsem prsty a kaňka se zvedla do vzduchu v černém minitornádu. Když víření ustalo, písmena klesla a usadila se na svých místech.

„Sieur Philippe s vámi často mluvil o svém trápení, madame,“ pokračoval Alain tiše. „Vždycky když mu bylo nejhůř.“

„Mluvil s ní?“ zeptal se Matthew nechápavě.

„Téměř každý den,“ přikývl Alain. „Vždycky mi nakázal, abych z toho křídla zámku poslal všechny pryč, protože se bál, aby ho někdo nezaslechl.

Madam de Clermontová mu poskytovala útěchu ve chvílích, kdy to nikdo jiný udělat nemohl.“

Otočila jsem obálku na druhou stranu a pohladila jsem vyražené znaky na staré stříbrné minci. „Philippe očekával, že se mu všechny mince vrátí. Že mu je povolaný doručí osobně. Ale jak to můžu udělat, když je mrtvý?“

„Možná že odpověď najdeš uvnitř,“ nadhodil Matthew.

Vsunula jsem prst pod pečeť a vydloubla jsem minci z vosku. Opatrně jsem vytáhla přeložený list papíru. Byl tak zteřelý, že když jsem ho rozkládala, hrozilo, že se rozpadne.

V nose mě zašimrala slabá vůně zálivu, fíků a rozmarýnu, která patřila k Philippovi.

Přelétla jsem dopis rychlým pohledem a byla jsem ráda, že mám zkušenosti s luštěním obtížně čitelných rukopisů. Po bližším zkoumání jsem začala předčítat nahlas.

Diano,

nedopusť, aby Tě duchové minulosti připravili o radost z budoucnosti.

Děkuji, že jsi mě držela za ruku.

Nyní mě můžeš pustit.

Tvůj otec – v krvi i přísaze

Philippe

P.S. Mince je určena převozníkovi. Vyřiď Matthewovi, že se s Tebou setkám na druhém břehu.

Při posledních slovech jsem se zajíkla. Slova rezonovala v ztichlé místnosti.

„Takže Philippe přece jen očekává, že mu tu minci vrátím.“ Bude sedět na břehu řeky Styx a čekat, až mě k němu převeze Charónova loďka. Možná s ním čeká i Emily a mí rodiče. Zavřela jsem oči, abych se těch bolestných výjevů zbavila.

„Děkuji, že jsi mě držela za ruku? Co tím myslí?“ zeptal se Matthew.

„Slíbila jsem mu, že v těch temných časech nebude sám. Že budu s ním.“ Oči se mi zalily slzami. „Jak to, že si to nepamatuju?“

„To nevím, lásko. Ale slib jsi dodržela, ať už se ti to povedlo jakkoli.“ Matthew se ke mně sklonil a políbil mě. Potom se mi zadíval přes rameno.

„A Philippe se postaral o to, aby měl poslední slovo. Jako obvykle.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si utírala slzy.

„Nechal po sobě písemný doklad, z něhož je jasné, že tě dobrovolně a rád přijal za dceru.“ Matthew se dotkl papíru svým dlouhým bílým prstem.

„Proto si přál, abych jí ten dopis doručil co možná nejdříve,“ přiznal Alain.

„Tomu nerozumím,“ hlesla jsem a tázavě jsem se podívala na Matthewa.

„Jestliže se můžeš prokázat šperky, věnem a tímhle dopisem, žádný Philippův potomek – a dokonce ani Kongregace – nemůže říct, že jsi ho k pokrevní přísaze donutila,“ vysvětloval Matthew.

„Sieur Philippe své děti dobře znal. Často dokázal předvídat budoucnost stejně snadno, jako to umí čarodějnice,“ přitakal Alain. „A nyní vás nechám vzpomínat o samotě.“

„Děkuju, Alaine.“ Matthew čekal, dokud neutichl klapot Alainových podrážek. Potom sklopil hlavu a starostlivě se na mě podíval: „Je ti dobře, mon coeur?“

„Samozřejmě,“ zamumlala jsem s pohledem upřeným na stůl, který byl posetý suvenýry z minulosti. Ale jak bude vypadat budoucnost?

„Půjdu se nahoru převléct. Za chvíli se vrátím,“ oznámil mi Matthew a dal mi pusu. „Potom se můžeme nasnídat.“

„Nepospíchej.“ Pokusila jsem se o upřímný úsměv.

Jakmile Matthew odešel, natáhla jsem ruku po zlatém hrotu šípu, který mi Philippe věnoval, abych ho mohla mít na krku v den svatby. Kov se pod mým dotykem rychle zahřál a tíha hrotu mi přinášela útěchu. Přetáhla jsem si řetízek přes hlavu. Hrot se mi uhnízdil mezi ňadry, ale nebyl tak ostrý, aby mi proťal kůži.

Najednou se mi zdálo, že se mi něco vrtí v kapse džínsů. Vytáhla jsem hedvábné nitky. Moje vlákna se mnou přicestovala z minulosti a na rozdíl od rukávu svatebních šatů nebo vyšisovaného hedvábí, které svazovalo mé dopisy, zářila novotou. Ovíjela mi zápěstí a vzájemně se proplétala jako pestrobarevní hadi. Na okamžik se slila v nové barvy a potom se zase rozdělila na nitky původních odstínů. Nitky se mi plazily po rukou k ramenům, až se dostaly do vlasů – jako by něco hledaly. Rozpletla jsem je a schovala zpátky do kapsy.

To já byla tkadlenou. Ale podaří se mi někdy pochopit tu zamotanou pavučinu, kterou utkal Philippe de Clermont, když ze mě udělal svou pokrevní dceru?

4

„Kdys mi hodlal říct, že tě rodina de Clermontových využívá jako popravčího?“ zeptala jsem se a natáhla jsem se po grapefruitovém džusu.

Matthew se na mě mlčky podíval přes kuchyňský stůl, na který Marthe prostřela k snídani. Propašoval dovnitř Hectora s Fallonem a ti teď se zájmem sledovali naši konverzaci – a můj talíř.

Hector s Fallonem se otočili na Matthewa, jako by u něj hledali odpověď. Když se žádné nedočkali, obrátili se na mě.

„Milá?“ Matthew zvedl obočí.