Ken Follett

Na věky věků

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

World Without End

Copyright © Ken Follett, 2007

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1306-4

Barbaře

ČÁST PRVNÍ  1. listopadu 1327

Pozn. redakce (pro čtenáře prvního českého vydání románu Kena Folletta Pilíře země): Vesnice Hrabětov a Earlscastle, zbudované kolem hradu hraběte ze Shiringu, jsou totožné.

1

Gwendě bylo osm roků, tmy se však nebála.

Když otevřela oči, neviděla nic, ale to ji nevyděsilo. Věděla, kde je. Byla v kingsbridgeském převorství, v dlouhé kamenné budově nazývané špitál, a ležela na slámě na podlaze. Matka ležela vedle ní a Gwenda podle teplé mléčné vůně poznala, že máma krmí novorozeně, které ještě nemá jméno. Vedle mámy ležel táta a vedle něj Gwendin starší bratr Philemon, jemuž bylo dvanáct.

Špitál byl přeplněný, a třebaže neviděla ostatní rodiny ležící na podlaze a namačkané k sobě jako ovce v ohradě, cítila pronikavý pach jejich teplých těl. Až se rozední, bude svátek Všech svatých. Letos připadá na neděli, bude to tudíž obzvláště posvátný den. Předchozí noc byl předvečer Všech svatých, nebezpečný čas, kdy se všude kolem volně potulují zlí duchové. Podobně jako Gwendina rodina přišly do Kingsbridge stovky lidí z okolních vesnic, aby strávily předvečer Všech svatých na posvátném území převorství a za svítání se zúčastnily sváteční bohoslužby.

Stejně jako každý soudný člověk i Gwenda byla kvůli zlým duchům obezřetná. Více ji však děsilo, co bude muset při bohoslužbě udělat.

Upřela pohled do přítmí a snažila se nemyslet na to, z čeho má strach. Věděla, že ve zdi proti její hlavě je klenuté okno. Nebylo zasklené – skleněná okna měly jen nejvýznamnější budovy –, ale studený podzimní vzduch zadržovala venku plátěná záclona. Gwenda však nedokázala rozeznat ani slabou šedou skvrnu v místě, kde má okno být. Byla ráda. Nechtěla, aby přišlo ráno.

Nic sice neviděla, ale hodně toho slyšela. Sláma pokrývající podlahu neustále šustila, jak se lidé ve spánku vrtěli a převalovali. Nějaké dítě vykřiklo, jako by se probralo ze sna, a něžné zašeptání ho rychle utišilo. Tu a tam někdo pronesl ze spánku pár špatně srozumitelných slov. Odkudsi se ozývaly zvuky dvou lidí, kteří dělali to, co dělají rodiče, ale o čem nikdy nemluví. Gwenda to nazývala mručení, protože pro to žádný jiný výraz neznala.

Rozednilo se příliš brzy. Dveřmi za oltářem na východním konci dlouhé místnosti vešel mnich se svící. Postavil ji na oltář, zapálil od ní úzkou voskovou svíčku a s tou roznesl oheň do nástěnných lamp. Mnichův dlouhý stín se pokaždé táhl po zdi jako zrcadlení a svíčka se u knotu lampy stýkala s vlastním stínem.

Sílící světlo ozářilo řady skrčených lidí na podlaze, zachumlaných do šedivých plášťů a choulících se kvůli teplu k sousedům. Nemocní leželi nedaleko oltáře, aby měli co největší užitek ze svatosti tohoto místa. Na opačném konci vedly schody do horního podlaží, kde se nacházely pokoje pro urozené návštěvníky: nyní tam spal hrabě ze Shiringu a někdo z jeho rodiny.

Mnich se naklonil nad Gwendou, aby rozsvítil lampu nad její hlavou. Zachytil dívčin pohled a usmál se. V mihotajícím světle prozkoumala mnichův obličej a poznala v něm bratra Godwyna. Byl mladý a pohledný a včera večer laskavě rozmlouval s Philemonem.

Vedle Gwendy spala jiná rodina z jejich vesnice: Samuel, zdatný rolník s velkými pozemky, a jeho manželka se dvěma syny. Mladší z chlapců, Wulfrik, byl šestiletý otrava, který si myslí, že házet po děvčatech žaludy a pak utéct je nejlepší zábava na světě.

Gwendině rodině se nedařilo. Otec neměl žádnou půdu a nechával se najímat jako nádeník od každého, kdo mu zaplatil. V létě byla práce vždycky, ale poté, co se sklidilo a začalo se ochlazovat, rodina mívala často hlad.

Proto musí Gwenda krást.

Představila si, že ji chytili: silná ruka jí svírá paži a ona se bezmocně pokouší vykroutit. Hluboký, krutý hlas pronáší: „Ale ale, malá zlodějka!“ Bolest a ponížení při bičování. A pak nejhorší ze všeho: muka a pocit ztráty, neboť jí usekávají ruku.

Otec tento trest vytrpěl. Na konci levé paže má škaredý vrásčitý pahýl. Vystačil si dobře i s jednou rukou – dokázal pracovat s lopatou, osedlat koně a dokonce uplést síť na chytání ptáků –, ale přesto byl vždy tím posledním nádeníkem, kterého na jaře najali, a prvním, kterého na podzim propustili. Nikdy nemohl z vesnice odejít a hledat si práci jinde, protože amputace ho poznamenala jako zloděje, a tak ho lidé odmítali najmout. Když cestoval, uvazoval si k pahýlu vycpanou rukavici, aby se ho všichni cizí lidé nestranili, jenže tím nadlouho nikoho neošálil.

Gwenda neviděla, jak tátu potrestali – stalo se to dřív, než se narodila –, ale často si to představovala a teď pořád musela myslet na to, že totéž postihne i ji. V duchu viděla, jak jí ostří sekery dopadá na zápěstí, prosekává kůži a kosti a odděluje ruku od paže tak, že ji už nikdy nebude možné znovu připojit. A musela vždy stisknout zuby, aby hlasitě nevykřikla.

Lidé vstávali, protahovali se, zívali a protírali si oči. Gwenda se zvedla a vytřepala si oblečení. Všechny části jejího oděvu předtím patřily staršímu bratrovi. Měla na sobě vlněnou košili, která jí sahala pod kolena, a přes ni halenu staženou opaskem z konopného provazu. Boty si kdysi zavazovala šňůrkami, ale očka se potrhala a šňůrky byly dávno tytam, a tak si je nyní upevňovala k nohám spletenou slámou. Poté co si zastrčila vlasy pod čapku z veverčích ocásků, byla s oblékáním hotova.

Zachytila otcův pohled; otec se zahleděl pokradmu na rodinu naproti. Byla to dvojice středního věku se dvěma syny o málo staršími než Gwenda. Muž byl drobný a slabý a měl vlnitý rusý vous. Připínal si meč, což znamenalo, že je to zbrojnoš nebo rytíř: obyčejní lidé meč nosit nesmějí. Jeho manželka byla vyzáblá žena rázného chování a nerudné tváře. Zatímco si je Gwenda pozorně prohlížela, bratr Godwyn uctivě sklonil hlavu a pozdravil: „Dobré ráno, sire Geralde a lady Maud.“

Gwenda poznala, co upoutalo otcovu pozornost. Sir Gerald měl měšec připevněný k opasku koženým řemínkem. Měšec se nadouval. Vypadalo to, že obsahuje několik set malých, tenkých stříbrných pencí, půlpencí a čtvrtpencí v anglické měně – tolik peněz, kolik by táta vydělal za celý rok, kdyby našel zaměstnání. Bylo to víc než dost na uživení rodiny až do jarního orání. V měšci mohlo být i pár cizích zlatých mincí – florinů z Florencie nebo dukátů z Benátek.

Gwenda měla na krku na provázku pověšený malý nožík v dřevěné pochvě. Ostrá čepel by rychle přeřízla řemínek tak, aby naditý měšec spadl do Gwendiny malé ručky – pokud by sir Gerald nepocítil něco divného a nechytil ji dřív, než by to provedla…

Godwyn zvýšil hlas, aby přehlušil okolní hovor. „Pro lásku Krista, který nás učí dobročinnosti, bude všem po bohoslužbě poskytnuta snídaně,“ oznámil. „V kašně na nádvoří si zatím můžete nabrat čistou pitnou vodu. Nezapomínejte prosím používat venkovní latríny – žádné močení v budově!“

Mniši a jeptišky přísně dbali na čistotu. Včera večer Godwyn přistihl malého chlapce, který v koutě čural, a vykázal celou rodinu. Pokud neměli penci na hospodu, museli chladnou říjnovou noc strávit roztřesení zimou na kamenné podlaze krytého severního vchodu do katedrály. Také tu platil zákaz pro zvířata. Gwendin třínohý pes Hop sem nesměl. Přemýšlela, kde asi strávil noc.

Když byly rozsvíceny všechny lampy, Godwyn otevřel velké dřevěné dveře. Noční vzduch se ostře zakousl Gwendě do uší a do špičky nosu. Nocující hosté si přitáhli kabáty a začali se trousit ven. Když se vydal ven i sir Gerald s rodinou, táta s mámou vykročili hned za nimi, následováni Gwendou a Philemonem.

Až do této doby kradl Philemon, ale včera ho na kingsbridgeském tržišti málem chytili. Ze stánku jednoho italského obchodníka sebral malou nádobku s drahým olejem, jenže pak ji upustil a všichni to viděli. Naštěstí se při dopadu na zem nerozbila. Musel předstírat, že ji z prodejního stolu shodil nešťastnou náhodou.

Ještě nedávno byl Philemon malý a nenápadný jako Gwenda, jenže v posledním roce o několik palců vyrostl, zhrubl mu hlas a chlapec začal být nemotorný a nešikovný, jako by si nemohl zvyknout na nové, větší tělo. Včera večer po příhodě se džbánkem oleje táta prohlásil, že Philemon je už na seriózní krádeže moc velký a od nynějška to tedy bude Gwendina práce.

Proto tak velkou část noci probděla.

Philemon se ve skutečnosti jmenoval Holger. Když mu bylo deset roků, rozhodl se, že se stane mnichem, a všem oznámil, že si změnil jméno na Philemon, které znělo nábožněji. Většina lidí kupodivu jeho přání vyhověla, třebaže pro tátu a mámu byl pořád Holger.

Vyšli ze dveří a spatřili dvě řady jeptišek třesoucích se zimou, které planoucími pochodněmi osvětlovaly cestu od špitálu k velkému západnímu vchodu do kingsbridgeské katedrály. Na okrajích světla pochodní se mihotaly stíny, jako by noční skřetové prchali z dohledu, udržováni v patřičné vzdálenosti pouze svatostí jeptišek.

Gwenda napůl doufala, že Hop bude čekat venku, ale nebyl tam. Možná si někde našel teplé místečko na spaní. Cestou ke kostelu táta dbal na to, aby se drželi těsně u sira Geralda. Gwendu kdosi zezadu bolestně zatahal za vlasy. Zavřískla, protože si pomyslela, že to je nějaký skřítek, ale když se otočila, uviděla Wulfrika, svého šestiletého souseda. Ten se smíchem utekl z jejího dosahu. Jeho otec pak zavrčel: „Chovej se slušně!“ Dal mu pohlavek a chlapec se rozbrečel.

Obrovský kostel se nad choulícím se davem tyčil jako beztvará hmota. V nejistém oranžovém a červeném světle pochodní bylo možné rozeznat jenom nejnižší části – oblouky a sloupy. Procesí se přiblížilo ke vchodu do katedrály a zpomalilo. Gwenda uviděla zástupy lidí z města přicházejících z opačné strany. Pomyslela si, že jsou jich stovky, možná tisíce, přestože si nebyla jistá, kolik lidí se vejde do tisíce, tak vysoko počítat neuměla.

Dav se sunul vestibulem. Neklidné světlo pochodní dopadalo na vytesané postavy kolem zdí a ty vypadaly, jako když bláznivě tančí. Úplně dole byli démoni a zrůdy. Gwenda celá nesvá zírala na draky a gryfy, medvěda s lidskou hlavou, psa se dvěma těly a jedním čenichem. Někteří démoni zápasili s lidmi: ďábel utahoval smyčku kolem krku muže, zrůda podobná lišce vlekla za vlasy ženu, orel s rukama probodával nahého muže kopím. Nad těmito výjevy stáli v řadě pod baldachýny světci, nad nimi seděli na trůnech apoštolové a v klenbě nad hlavními dveřmi svatý Petr s klíčem a svatý Pavel se svitkem zbožně vzhlíželi k Ježíši Kristu.

Gwenda věděla, že ji Ježíš nabádá, aby nehřešila, nebo ji budou mučit démoni. Jenže víc než démoni ji děsili lidé. Jestli se jí nepodaří ukradnout měšec sira Geralda, otec ji ztříská bičem. A co hůř, rodina nebude mít k jídlu nic než polévku ze žaludů. Ona a Philemon budou nakonec celé týdny trpět hladem. Mámě vyschnou prsy a děťátko umře, stejně jako umřela ta poslední dvě. Táta pak vždycky na celé dny zmizí a když se vrátí, přinese do hrnce jen vychrtlou volavku nebo pár veverek. Mít hlad je horší než dostat nařezáno – bolí to déle.

Už jako malou ji naučili drobným krádežím: jablko z prodejního pultu, čerstvé vajíčko zpod sousedovy slepice, nůž, který opilec neopatrně upustí v hospodě na stůl. Jenže krást peníze je něco jiného. Kdyby ji přistihli, jak okrádá sira Geralda, nebylo by jí k ničemu propuknout v pláč a doufat, že s ní budou zacházet jako s darebáckým dítětem, jak se jí jednou přihodilo, když ukradla hezounké kožené boty jeptišce s měkkým srdcem. Přeříznout řemínek rytířova měšce není žádný dětský hříšek, to je opravdický zločin dospělé osoby a podle toho by s ní taky jednali.

Snažila se na to nemyslet. Je malá, mrštná a rychlá a měšec sebere tajně jako duch – za předpokladu, že se dokáže netřást.

Prostorný chrám byl již plný lidí. Mniši v kápích drželi v postranních uličkách pochodně vrhající neklidnou rudou zář. Pochodující sloupy chrámové lodi se natahovaly do tmy. Dav se tlačil k oltáři a Gwenda se držela těsně u sira Geralda. Rytíř s rusým vousem ani jeho vychrtlá manželka si jí nevšímali. Jejich dva chlapci jí nevěnovali o nic větší pozornost než kamenným stěnám katedrály. Gwendina rodina zůstala pozadu a ona je ztratila z dohledu.

Chrámová loď se rychle zaplňovala. Gwenda ještě nikdy nespatřila tolik lidí na jednom místě. Bylo tu rušněji než na trávníku před katedrálou v den trhu. Lidé se radostně zdravili, neboť se na tomto posvátném místě cítili v bezpečí před zlými duchy, a příval jejich slov se sléval v mohutné dunění.

Potom zazněl zvon a všichni zmlkli.

Sir Gerald se zastavil u jakési rodiny z města. Všichni měli na sobě pláště z jemné látky, patrně to byli bohatí obchodníci s vlnou. Hned vedle rytíře stála asi desetiletá holčička. Gwenda si stoupla za sira Geralda a za dívku. Snažila se chovat nenápadně, ale k její hrůze na ni dívka pohlédla a povzbudivě se usmála, jako by jí chtěla říct, aby se nebála.

Mniši kolem davu postupně zhasínali pochodně, až se velký chrám propadl do naprosté tmy.

Gwenda přemýšlela, jestli by si ji ta bohatá dívka mohla zapamatovat. Ona na ni nepohlédla jen tak letmo, bez dalšího zájmu, jako to dělá většina lidí. Ona si jí povšimla, přemýšlela o ní, usoudila, že je asi vystrašená, a přátelsky se na ni usmála. Jenže v katedrále postávaly stovky dětí. V tom šeru si přece nemohla jasně zapamatovat Gwendin obličej… nebo mohla? Gwenda se snažila pustit starosti z hlavy.

Neviditelná ve tmě vykročila kupředu a nehlučně vklouzla mezi obě postavy. Na jedné straně cítila hebkou vlnu dívčina pláště a na druhé straně hrubší látku rytířova starého kabátce. Nyní se ocitla v postavení, kdy se mohla dostat k měšci. Sáhla si pod krk a vytáhla nožík z pochvy.

Ticho prolomil strašlivý výkřik. Gwenda ho očekávala – máma jí vysvětlila, co se při bohoslužbě bude dít –, ale přesto jí to otřáslo. Znělo to, jako by někoho mučili.

Pak se ozvalo nepříjemné bubnování, jako když někdo tluče do plechu. Následovaly další zvuky: nářek, šílený smích, lovecký roh, rachot, zvířecí zvuky, puklý zvon. Někde uprostřed věřících se rozplakalo dítě a další děti se přidaly. Někteří dospělí se nervózně smáli. Věděli, že ty zvuky vyluzují mniši, ale přesto to byla pekelná kakofonie.

Tohle není správná chvíle pro sebrání měšce, pomyslela si vystrašená Gwenda. Všichni jsou napjatí a ve střehu. Rytíř by mohl ucítit sebemenší dotek.

Ďábelský rámus ještě zesílil a potom se do něj vmísil nový zvuk: hudba. Zpočátku byla tak tichá, že si Gwenda nebyla jistá, jestli ji opravdu zaslechla, ale hudba postupně sílila. Jeptišky zpívaly. Gwenda cítila, že se jí tělo sevřelo napětím. Její chvíle se blíží. Gwenda se pohnula jako duch, neviditelná jako vzduch. Stanula teď čelem k siru Geraldovi.

Věděla přesně, co má muž na sobě. Má těžký vlněný šat stažený v pase širokým opaskem pobitým cvočky. Měšec je k opasku připevněn koženým řemínkem. Přes šat měl sir Gerald vyšívaný kabátec, drahý, avšak obnošený, opatřený vpředu zažloutlými kostěnými knoflíky. Některé knoflíky si zapnul, ale všechny ne, patrně z ospalosti, lenosti nebo proto, že cesta ze špitálu do kostela je tak krátká.

S dotekem co nejlehčím položila Gwenda malou ručku na jeho kabát. Představila si, že její ruka je pavouk, tak lehoučký, že ho nemůže cítit. Pavoučí ručkou přeběhla po přednici kabátu a našla mezeru. Strčila ruku pod okraj a sunula ji po těžkém opasku až k měšci.

Hudba stále sílila a vřava slábla. Od věřících, kteří stáli vpředu, to zašumělo, jak v posvátné úctě tajili dech. Gwenda nic neviděla, ale věděla, že na oltáři rozsvítili lampu vrhající světlo na relikviář, ozdobně vyřezávanou krabici ze slonoviny a zlata, v níž se nacházejí kosti svatého Adolpha. Když se předtím kostel ponořil do tmy, relikviář na oltáři nebyl. Dav se začal hrnout kupředu, každý se snažil přiblížit ke svatým ostatkům. Jakmile se Gwenda ocitla namačkaná mezi sirem Geraldem a mužem před ním, zvedla pravou ruku a přiložila ostří nože k řemínku od měšce.

Kůže byla tuhá a prvnímu řezu odolala. Gwenda začala nožíkem divoce pilovat a zoufale doufala, že sira Geralda zaujal výjev u oltáře natolik, že si nevšimne, co se mu děje pod nosem. Letmo pohlédla nahoru a spatřila kolem sebe jen obrysy lidí: mniši a jeptišky rozsvěcovali svíce. Světlo bude stále jasnější. Už jí nezbývá moc času.

Prudce na nůž přitlačila a pocítila, že řemínek povolil. Sir Gerald tiše zamručel: postřehl něco, nebo reaguje na podívanou u oltáře? Měšec klesl a dopadl jí do ruky. Byl však příliš velký, než aby ho mohla lehce popadnout, a sklouzl jí po dlani. Po jeden děsivý okamžik si myslela, že měšec upustí a ztratí ho na podlaze pod nohama valícího se davu. Pak ho však sevřela a udržela.

Na chvíli ji zalila radostná úleva: má ho.

Stále jí však hrozilo děsivé nebezpečí. Srdce jí bušilo tak hlasitě, až se lekla, že to všichni uslyší. Rychle se otočila k rytíři zády. Zároveň zastrčila těžký měšec pod halenu. Cítila, že vytvořil velkou, nápadnou bouli, která jí visela přes opasek jako pupek nějakému starému chlapovi. Posunula si ho na bok, kde ho zčásti zakryla paží. Až se světla zjasní, bude boule stále vidět, ale ona nemá kam jinam měšec ukrýt.

Zasunula nožík do pochvy. Teď se musí dostat rychle pryč, dřív než si sir Gerald všimne ztráty – jenže nával věřících, který jí pomohl bez povšimnutí sebrat měšec, jí nyní bránil v úniku. Pokusila se ukročit zpátky, doufala, že si vynutí mezeru mezi těly za zády, ale všichni se pořád tlačili kupředu, aby se mohli podívat na světcovy kosti. Ocitla se v pasti, neschopná pohybu, přímo před mužem, kterého okradla.

U ucha se jí ozvalo: „Není ti nic?“

To se na ní obrací ta bohatá dívka. Gwenda potlačila paniku. Potřebuje být neviditelná. Vstřícné starší dítě bylo to poslední, po čem toužila. Neodpověděla.

„Dávejte pozor,“ napomenula dívka lidi kolem. „Vždyť tu holčičku umačkáte.“

Gwendě se chtělo křičet. Ohleduplnost bohaté dívky způsobí, že Gwendě useknou ruku.

V zoufalé snaze dostat se pryč položila ruce na muže před sebou a odstrčila se dozadu. Podařilo se jí pouze upoutat pozornost sira Geralda. „Ty tam dole nic nevidíš, co?“ pronesla její oběť laskavým hlasem. A k její hrůze ji muž popadl pod pažemi a zvedl nad sebe.

Byla bezmocná. Velká ruka v podpaží se ocitla těsně u měšce. Gwenda byla otočená dopředu, muž tedy mohl vidět jenom zadní část její hlavy. Hleděla přes dav k oltáři, kde mniši a jeptišky rozsvěcovali další svíce a zpívali dávno zemřelému svatému. Velkým růžovým oknem na východním konci budovy proniklo dovnitř slabé světlo: nastával úsvit zahánějící zlé duchy. Hluk teď zcela ustal a zpěv zazněl v plné síle. K oltáři vystoupil vysoký hezký mnich a Gwenda poznala, že to je kingsbridgeský převor Anthony. Pozvedl žehnající ruce a hlasitě pronesl: „A tak díky Ježíši Kristu souznění a světlo Božího posvátného chrámu opět zahnaly zlo a tmu tohoto světa.“

Věřící vyrazili vítězný křik a vzápětí se začali uvolňovat. Vrchol obřadu již pominul. Gwenda se zavrtěla, sir Gerald pochopil a postavil ji na zem. S tváří stále odvrácenou se protáhla kolem něj a drala se dál do zadní části davu. Lidé již tolik nedychtili vidět na oltář a Gwenda se mezi těly dokázala protlačit. Čím se dostávala dále dozadu, tím to bylo snazší, až se nakonec ocitla u velkých západních dveří a spatřila svou rodinu.

Táta na ni hleděl s očekáváním, připravený rozčílit se, kdyby neuspěla. Vytáhla měšec z košile a mrskla ho po něm, šťastná, že se ho zbavila. On ho popadl, pootočil se a kradmo nahlédl dovnitř. Viděla, jak se radostně zakřenil. Pak podal měšec mámě a ta ho rychle schovala do houně k děťátku.

Gwendino utrpení skončilo, ale nebezpečí ještě nepominulo. „Všimla si mě jedna bohatá holka,“ oznámila a ve vlastním hlase zaslechla řezavý strach.

Tátova malá tmavá očka se zablýskla hněvem. „Ona snad viděla, cos udělala?“

„Ne, ale řekla lidem, aby mě neumačkali, a pak mě ten rytíř zvedl, abych líp viděla.“

Máma tiše zaúpěla.

Táta konstatoval: „Viděla teda tvůj obličej.“

„Snažila jsem se zůstat otočená.“

„Stejně bude lepší, když na tebe znovu nenarazí,“ usoudil táta. „K mnichům do špitálu se nevrátíme. Jdeme na snídani do hospody.“

Máma namítla: „Nemůžeme se přece schovávat celej den.“

„Ne, ale můžeme se zamíchat do davu.“

Gwenda se začala cítit lépe. Táta si zřejmě myslí, že žádné skutečné nebezpečí nehrozí. Každopádně ji uklidnilo již to, že má všechno na starosti opět on a že z ní sňal odpovědnost.

„Kromě toho,“ pokračoval, „mnohem radši si dám chleba a maso, než tu vodnatou kaši u mnichů. Teď si to můžu dovolit!“

Vyšli z kostela. Obloha byla v prvním ranním světle perleťově šedá. Gwenda se chtěla držet mámy za ruku, ale nemluvně se rozplakalo a odvedlo máminu pozornost. Potom uviděla malého třínohého psíka, bílého s černým čenichem, který přibíhal důvěrně známým nesouměrným klusem na nádvoří před katedrálou. „Hope!“ vykřikla, popadla ho a sevřela ho v náručí.

2

Merthinovi bylo jedenáct, o rok víc než jeho bratru Ralphovi, jenže k Merthinově nesmírné rozmrzelosti byl Ralph větší a silnější.

To působilo potíže s rodiči. Jejich otec, sir Gerald, byl voják a neskrýval zklamání, když Merthin nedokázal zvednout těžké kopí nebo když se vysílil dřív, než porazil strom, či když přišel domů s pláčem po prohrané rvačce. Matka, lady Maud, všechno ještě zhoršovala a přiváděla Merthina do rozpaků nadměrnou starostlivostí, zatímco on od ní potřeboval jedině to, aby předstírala, že si ničeho nevšimla. Když otec neskrýval pýchu nad Ralphovou silou, matka se to pokoušela vyrovnat tím, že kritizovala Ralphovu zabedněnost. Ralph poněkud pomaleji chápal, ale nedokázal si pomoct, a pokud na něj kvůli tomu někdo dotíral, jenom se vztekal – proto se dostával do rvaček s ostatními kluky.

Oba rodiče byli ráno o svátku Všech svatých podráždění. Otci se do Kingsbridge vůbec nechtělo. Byl k tomu však přinucen. Dlužil převorství peníze a nemohl platit. Matka tvrdila, že jim seberou půdu: byl pánem tří vesnic v okolí Kingsbridge. Otec jí připomněl, že on pochází přímo od Thomase, který se stal hrabětem ze Shiringu v tom roce, kdy král Jindřich II. nechal zavraždit arcibiskupa Becketa. Tento hrabě Thomas byl synem Jacka Stavitele, architekta kingsbridgeské katedrály, a lady Alieny ze Shiringu – téměř legendární dvojice, jejíž příběh se vyprávěl za dlouhých zimních večerů tak jako hrdinské příběhy Karla Velikého a Rolanda. Sir Gerald se rozkřikoval, že když má takové předky, nemůže mu žádný mnich sebrat půdu, a ta baba převor Anthony už vůbec ne. Když začal takhle pokřikovat, v Maudině tváři se objevil výraz unavené odevzdanosti. Manželka se odvrátila, ale Merthin přesto zaslechl, jak si mumlá: „Lady Aliena měla bratra Richarda a ten se uměl jenom rvát.“

Převor Anthony je možná baba, ale byl aspoň natolik muž, že si na nesplácené dluhy sira Geralda stěžoval. Šel za Geraldovým lenním pánem, současným hrabětem ze Shiringu, který byl shodou okolností také Geraldovým bratrancem z druhého kolena. Hrabě Roland povolal Geralda do Kingsbridge, aby se dnes sešel s převorem a vymyslel nějaké řešení. Proto ta otcova špatná nálada.

A potom otce okradli.

Ztrátu zjistil až po slavnostní bohoslužbě. Merthinovi se to drama líbilo: tma, podivné zvuky, hudba, zpočátku tak tichá a pak sílící, až se zdálo, že naplňuje celý obrovský kostel, a nakonec pomalé osvětlení svícemi. Když se začala světla rozsvěcovat, všiml si také, že někteří lidé využili tmy ke spáchání menších hříchů, které by jim teď mohly být odpuštěny: viděl, jak se dva mniši přestali rázem líbat, a všiml si nenápadného kupce, jenž stáhl ruku z kyprého prsu usmívající se ženy, patrně manželky někoho jiného. Při návratu do špitálu byl Merthin stále ještě vzrušený.

Zatímco čekali, až jim jeptišky přinesou snídani, prošel místností pomocník z kuchyně a vydal se nahoru po schodech s tácem, na němž nesl velký džbán piva a mísu s teplým nasoleným hovězím. Matka rozmrzele prohodila: „Myslela bych si, že tvůj příbuzný hrabě by nás mohl pozvat, abychom s ním posnídali v jeho komnatě. Koneckonců tvoje babička byla sestra jeho dědečka.“

Otec odpověděl: „Jestli nechceš kaši, můžeme zajít do hostince.“

Merthin nastražil uši. Měl rád hospodské snídaně s čerstvým chlebem a slaným máslem. Jenže matka namítla: „To si nemůžeme dovolit.“

„Ale můžeme,“ ujistil ji otec a sáhl po měšci. A v tu chvíli zjistil, že měšec je pryč.

Nejprve se rozhlížel po podlaze, že mu třeba upadl. Potom si všiml přeříznutých konců koženého řemínku a pobouřeně zařval. Všichni se na něj zadívali, pouze matka se odvrátila a Merthin slyšel, jak mumlá: „Byly to všechny naše peníze.“

Otec upřel nasupený pohled na ostatní hosty ve špitálu. Dlouhá jizva, která se mu táhla od pravého spánku k levému oku, jako by potemněla zuřivostí. Místnost ztichla napětím: každý rozhněvaný rytíř je nebezpečný, i ten, který má očividně smůlu.

Potom ho matka upozornila: „Určitě tě okradli v kostele.“

Merthin tušil, že tomu tak bezpochyby je. Lidé v té tmě kradli nejen polibky.

„To je i svatokrádež!“ zvolal otec.

„Předpokládám, že se to stalo, když jsi zvedl tu holčičku,“ pokračovala matka. Šklebila se, jako by spolkla něco hořkého. „Zloděj se ti asi dostal k pasu zezadu.“

„Ten se musí najít!“ burácel otec.

Promluvil mladý mnich zvaný Godwyn. „Je mi velice líto, co se stalo, sire Geralde,“ oslovil ho. „Půjdu to ihned oznámit Johnu Konstáblovi. Může se ve městě rozhlédnout po nějakém chudákovi, který náhle zbohatl.“

Merthinovi to nepřipadalo jako příliš slibný plán. Ve městě se pohybovaly tisíce místních obyvatel a stovky dalších návštěvníků. Konstábl je nemůže všechny sledovat.

Otce to však trochu uchlácholilo. „Ten lotr bude viset!“ prohlásil poněkud méně hlasitě.

„A zatím byste nám mohl s lady Maud a syny prokázat čest a usednout s námi ke stolu, který se prostírá před oltářem,“ pokračoval uhlazeně Godwyn.

Otec zabručel. Merthin věděl, že ho těší, když se mu projevuje vyšší společenské uznání než davu hostů, kteří budou jíst vsedě na podlaze, kde spali.

Chvíle, kdy hrozil násilný čin, pominula a Merthinovi se trochu ulevilo, ale když všichni čtyři zaujímali místo u stolu, s úzkostí přemýšlel, co teď s rodinou bude. Otec je statečný voják – říká to kdekdo. Sir Gerald bojoval za starého krále u Boroughbridge, kde mu meč lancashireského povstalce zanechal jizvu na čele. Jenže neměl štěstí. Někteří rytíři se z bitvy vrátili s kořistí: s uloupenými šperky, plným vozem drahých vlámských látek a italského hedvábí, či s milovaným otcem nějaké vznešené rodiny, za něhož bylo možné dostat tisíc liber výkupného. Sir Gerald velkou kořist zřejmě nikdy nezískal. Přesto musel kupovat zbraně, brnění a drahého válečného oře, aby mohl plnit svou povinnost a sloužit králi. A pachtovné za pozemky na to jaksi nikdy nepostačovalo. Proto si, proti matčině vůli, začal půjčovat peníze.

Kuchyňští pomocníci přinesli kouřící kotel. Rodina sira Geralda byla obsloužena jako první. Kaši uvařili z ječmene a chuť jí dodával rozmarýn a sůl. Ralph nechápal rodinnou krizi a začal vzrušeně mluvit o slavnostní bohoslužbě, jenže nevrlé mlčení, s nímž se jeho poznámky setkaly, mu zavřelo ústa.

Sotva kaši snědli, Merthin se zvedl a šel k oltáři, za nímž měl schovaný luk a šípy. Lidé by váhali ukradnout něco od oltáře. Možná by strach překonali, kdyby odměna byla dostatečně lákavá, ovšem vlastnoručně vyrobený luk není žádný poklad. Luk i šípy tam samozřejmě byly.

Merthin byl na svou práci hrdý. Luk byl pochopitelně malý: napnout řádný šestistopový vyžadovalo veškerou sílu dospělého muže. Merthinův štíhlý luk měřil čtyři stopy, ale jinak se nelišil od běžného anglického luku, který zabil už tolik skotských horalů, velšských povstalců a francouzských rytířů v brnění.

Otec předtím Merthinův luk nijak nekomentoval a teď vypadal, jako když ho vidí poprvé. „Kde jsi vzal lučiště?“ zeptal se. „Je drahé.“

„Tohle ne – je moc krátké. Dal mi ho jeden výrobce luků.“

Otec přikývl. „Až na délku je to lučiště bezvadné,“ prohodil. „Je z vnitřní části tisu, kde se bělové dřevo stýká s jádrem.“ Ukázal na dvě odlišné barvy.

„Já vím,“ přitakal horlivě Merthin. Nemíval často příležitost, aby na otce zapůsobil. „Pružné bělové dřevo je nejlepší na přední stranu luku, protože se stahuje do původního tvaru, a tvrdé jádrové dřevo je nejlepší na vnitřní stranu, protože tlačí zpátky, když se luk ohne.“

„Přesně tak,“ přikývl otec. Podal mu luk zpátky. „Ale nezapomínej, že tohle není zbraň šlechtice. Synové rytířů se nestávají lučištníky. Dej to klukovi nějakého rolníka.“

Merthin se rázem zasmušil. „Ještě jsem ho ani nevyzkoušel!“

Zasáhla matka. „Ať si hrajou,“ pronesla chlácholivě. „Jsou to jen chlapci.“

„Pravda,“ zabručel otec a ztratil zájem. „To jsem zvědavý, jestli nám tihle mniši přinesou džbánek piva!“

„A vy jděte,“ vyzvala matka syny. „Merthine, dávej pozor na bratra.“

Otec zamručel. „Spíš naopak.“

Merthina jeho slova ranila. Otec nemá ponětí, jak to chodí. Merthin se dokáže o sebe postarat, ale Ralph, ten se pořád pere, když je sám. Merthin se však raději nechtěl s otcem, který má takovou náladu, přít a odešel ze špitálu beze slova. Ralph se vlekl za ním.

Byl jasný, chladný listopadový den a po obloze táhla světlešedá oblaka. Opustili nádvoří před katedrálou a vydali se po hlavní ulici. Minuli několik menších uliček a dole pod kopcem přešli po dřevěném mostě přes řeku. Starou část města zanechali za zády a zamířili do předměstí zvaného Newtown. Tady se ulice dřevěných domů střídaly s pastvinami a zahradami. Merthin vedl bratra na louku zvanou Louka milenců. Tam městský konstábl a jeho muži postavili velké sudy – terče pro lukostřelbu. Střelecké cvičení po bohoslužbě bylo podle královského příkazu pro všechny muže povinné.

Nikoho nebylo zapotřebí nijak nutit: vystřelit si v neděli dopoledne pár šípů není žádné utrpení, a tak se tu již řadila asi stovka mladých mužů z města. Přihlíželi ženy, děti a muži, kteří se považovali za příliš staré nebo příliš důstojné na to, aby byli lučištníky. Někteří měli svou vlastní zbraň. Pro ty, kdo byli příliš chudí, než aby si mohli luk pořídit, měl John Konstábl levné cvičné luky z jasanu nebo lísky.

Připomínalo to slavnost. Dick Sládek prodával na povozu korbele piva a čtyři dospívající dcery Betty Baxterové procházely mezi lidmi a nabízely tácy kořeněných bochánků. Bohatší lidé z města měli na sobě kožešinové čepice a nové boty a dokonce i chudší ženy se učesaly a ozdobily si šaty novou stuhou.

Merthin byl jediné dítě s lukem a okamžitě upoutal pozornost ostatní drobotiny. Všichni se shlukli kolem něj a Ralpha a chlapci mu kladli závistivé otázky, zatímco dívky jen přihlížely – podle nátury obdivně, nebo pohrdavě. Jedna z dívek se zeptala: „Jak jsi věděl, jak se to dělá?“

Merthin ji poznal – v katedrále stála nedaleko něj. Pomyslel si, že je asi o rok mladší než on. Na sobě měla šaty a plášť z drahé, hustě tkané vlny. Stejně staré dívky Merthinovi obyčejně připadaly nudné – pořád se jen hihňají a odmítají brát cokoli vážně. Jenže tato se na něj a na jeho luk dívala s upřímnou zvědavostí a to se mu líbilo. „Jenom jsem to odhadnul,“ odpověděl.

„To je chytré. A střílí to?“

„Ještě jsem ho nevyzkoušel. Jak se jmenuješ?“

„Caris, z rodiny Vlnařových. Kdo jsi ty?“

„Merthin. Můj otec je sir Gerald.“ Merthin si stáhl z hlavy kapuci, zašátral v ní a vytáhl svinutou tětivu.

„Proč si strkáš ten provázek do kapuce?“

„Aby nezvlhnul, kdyby pršelo. To dělají opravdoví lučištníci.“ Přivázal motouz do zářezů na obou koncích lučiště. Luk přitom mírně ohnul, aby napětí drželo tětivu na místě.

„Budeš střílet na terče?“

„Ano.“

Jeden ze skupiny chlapců namítl: „Nenechají tě střílet.“

Merthin na něj pohlédl. Byl asi dvanáctiletý, vysoký a hubený, s dlouhýma rukama a nohama. Merthin ho viděl i s jeho rodinou předchozího večera ve špitále na převorství – jmenuje se Philemon. Potloukal se kolem mnichů, vyptával se jich a pomáhal jim podávat večeři. „Samozřejmě, že mě nechají,“ odpověděl mu Merthin. „Proč by neměli?“

„Protože nejsi dost starej.“

„To je hloupost.“ Už když to Merthin říkal, uvědomil si, že by si neměl být tak jistý: dospělí bývají často hloupí. Philemonovo přesvědčení, že to ví lépe, ho však podráždilo, zejména poté, co projevil sebejistotu před Caris.

Odešel od dětí ke skupině mužů čekajících, až na ně přijde řada. Jednoho z nich poznal – mimořádně vysokého, širokoplecího muže zvaného Mark Tkadlec. Mark si povšiml luku a vlídně se Merthina zeptal: „Kdepak jsi k tomu přišel?“

„Vyrobil jsem ho,“ odpověděl Merthin hrdě.

„Koukni se na to, Elfriku,“ upozornil Mark svého souseda. „Ten kluk odvedl slušnou práci.“

Elfrik byl podsaditý muž s prohnaným výrazem. Luku věnoval pouze zběžný pohled. „Je moc malej,“ pronesl odmítavým tónem. „Z toho se v životě nevystřelí šíp, kterej by prorazil brnění francouzskýho rytíře.“

„Možná ne,“ přisvědčil klidně Mark. „Já bych ale odhadoval, že ten kluk má před sebou aspoň rok nebo dva, než bude muset bojovat s Francouzema.“

John Konstábl zvolal: „Jsme připraveni, začínáme. Marku Tkalci, jsi první na řadě.“ Obr přistoupil k čáře. Uchopil mohutný luk a vyzkoušel ho; silné dřevo ohnul bez námahy.

Konstábl si teprve nyní všiml Merthina. „Chlapci ne,“ řekl.

„Proč ne?“ protestoval Merthin.

„Na tom nesejde, prostě odtud zmiz.“

Merthin uslyšel, jak se některé děti pochechtávají. „K tomu není žádný důvod!“ ohradil se pobouřeně.

„Dětem žádný důvody uvádět nemusím,“ odsekl John. „Dobrá, Marku, střílej.“

Merthina to ponížilo. Úlisný Philemon prokázal přede všemi, že se Merthin přecenil. Otočil se k terčům zády.

„Povídal jsem ti to,“ ušklíbl se Philemon.

„Zavři klapačku a vypadni.“

„Ty mi nemůžeš přikazovat, co mám dělat,“ vysmál se mu Philemon, který byl o šest palců vyšší než Merthin.

„Ale můžu to udělat já,“ vmísil se Ralph.

Merthin si povzdechl. Ralph byl stoprocentně loajální, ovšem nechápal, že když za něj Philemona zmlátí, Merthin bude vypadat nejen jako hlupák, ale i jako padavka.

„Stejně už jdu,“ zamumlal Philemon. „Budu pomáhat bratru Godwynovi.“ A s těmi slovy odešel.

Zbytek dětí se pomalu loudal pryč hledat jiné povyražení. Caris navrhla Merthinovi: „Mohl bys jít vyzkoušet ten luk někam jinam.“ Zřejmě byla zvědavá, jak to dopadne.

Merthin se rozhlédl kolem sebe. „Ale kam?“ Kdyby ho někdo viděl, že střílí bez dozoru, mohli by mu luk sebrat.

„Mohli bychom jít do lesa.“

Merthina to překvapilo. Chodit do lesa měly děti zakázáno. V lese se skrývali psanci, muži a ženy, kteří se živili krádežemi. Mohli by dětem ukrást oblečení nebo z nich udělat otroky a byla tu ještě horší nebezpečí, která rodiče jenom naznačovali. I kdyby děti takovým rizikům unikly, dostaly by od otců za neposlušnost pořádně nařezáno.

Caris se však očividně nebála a Merthin nechtěl vypadat méně odvážný než ona. Kromě toho v něm konstáblovo strohé odmítnutí vyvolalo pocity vzdoru. „Dobře,“ přikývl. „Ale nesmí nás nikdo vidět.“

Na to měla odpověď. „Vím kudy.“

Vykročila k řece. Merthin a Ralph ji následovali. Připojil se k nim i třínohý pes. „Jak se tvůj pes jmenuje?“ zeptal se Merthin.

„Není můj,“ zavrtěla hlavou. „Ale dala jsem mu kousek žluklého špeku a teď se ho nemůžu zbavit.“

Procházeli podél bahnitého břehu řeky, kolem skladišť, přístavních hrází a nákladních člunů. Merthin si potají prohlížel dívku, která se bez sebemenšího úsilí stala vůdcem. Měla přímý, odhodlaný výraz, nebyla ani hezká ani ošklivá a v zelených očích s hnědými flíčky se jí zračila nezbednost. Světle hnědé vlasy byly spletené do dvou copů podle módy zámožných žen. Oblečení měla drahé, ale obutá byla do důkladných kožených bot, a nikoli vyšívaných botek z látky, jakým dávají přednost vznešené dámy.

Odbočila od řeky a vedla je přes sklad dřeva. Zničehonic se ocitli v zakrslém houští. Merthin pocítil znepokojení. Tady v lese, kde za kterýmkoli dubem může číhat psanec, zalitoval předstírané odvahy. Couvnout se však styděl.

Šli dál a hledali mýtinu, která by byla pro střílení z luku dost velká. Caris náhle pronesla spikleneckým hlasem: „Vidíte tamhle ten velký cesmínový keř?“

„Ano.“

„Jakmile kolem něj projdeme, přikrčte se k zemi vedle mě a buďte zticha.“

„Proč?“

„Uvidíte.“

O chvilku později si Merthin, Ralph a Caris přidřepli za keř. Třínohý pes si sedl s nimi a s nadějí se díval na Caris. Ralph se jí začal vyptávat, ale Caris ho umlčela.

Minutu poté kolem nich přešla malá dívka. Caris vyskočila a chytila ji. Děvče vykřiklo.

„Buď zticha!“ okřikla ji Caris. „Nejsme daleko od cesty a nechceme, aby nás někdo slyšel. Proč nás špehuješ?“

„Máte mýho psa a on se nechce vrátit!“ vzlykalo dítě.

„Já tě znám, viděla jsem tě ráno v kostele,“ řekla jí Caris laskavěji. „Dobrá, nemusíš řvát, my ti nic neuděláme. Jak se jmenuješ?“

„Gwenda.“

„A pes?“

„Hop.“ Gwenda ho zvedla a on jí začal olizovat slzy.

„Tak už ho zase máš. Radši pojď s námi, aby ti znovu neutekl. Kromě toho bys možná ani cestu zpátky do města sama nenašla.“

Vydali se dál. Merthin jim položil otázku: „Má to osm rukou a jedenáct nohou. Co to je?“

„Vzdávám se,“ odpověděl okamžitě Ralph. To dělal vždy.

„Já to vím,“ usmála se Caris. „Jsme to my. Čtyři děti a pes. To je dobré.“

Merthina to potěšilo. Lidé jeho žertům často nerozuměli; děvčata skoro nikdy. Po chvíli uslyšel, jak Gwenda vysvětluje Ralphovi: „Dvě ruce a dvě ruce a dvě ruce a dvě ruce je dohromady osm rukou. Dvě nohy…“

Nikoho neviděli a to bylo dobré. Těch pár lidí, kteří mají v lese co na práci – dřevorubci, uhlíři a taviči železa – dnes pracovat nebude, a narazit na nějakou šlechtickou loveckou skupinu v neděli je nepravděpodobné. Pokud by někoho potkali, byl by to s největší pravděpodobností psanec. A právě tato pravděpodobnost byla nepatrná. Les byl veliký, táhl se na mnoho mil kolem. Merthin nikdy necestoval tak daleko, aby spatřil jeho konec.

Došli na širokou mýtinu a Merthin usoudil: „Tohle bude stačit.“

Na opačném konci, asi o padesát stop dál, stál dub s mohutným kmenem. Merthin se postavil bokem k terči, jak to viděl dělat dospělé muže. Vytáhl jeden ze tří šípů a do zářezu na konci vložil tětivu. Vyrobit šípy bylo stejně těžké jako vyrobit luk. Použil jasanové dřevo a husí pírka. Železo na hroty si opatřit nedokázal, a tak konce prostě zašpičatil a opálil, aby byly tvrdší. Zamířil na strom a potom natáhl tětivu. Musel vynaložit velkou námahu. Vypustil šíp.

Ten dopadl dost daleko před terčem. Hop pro něj pelášil.

Merthin tu stál celý zaražený. Očekával, že šíp proletí vzduchem a zaboří se špičkou do stromu. Uvědomil si, že luk dostatečně neohnul.

Uchopil luk do pravé a šíp do levé ruky. V tomto ohledu byl výjimečný, protože nebyl pravák nebo levák, ale obojí zároveň. Druhým šípem napnul tětivu a luk vší silou zatlačil. Podařilo se mu ho ohnout víc než předtím. Tentokrát šíp dolétl skoro ke stromu.

Ke třetímu výstřelu zamířil lukem nahoru. Doufal, že šíp poletí obloukem a zasáhne kmen. Jenže to přehnal a šíp vlétl do větví a ve víru suchého hnědavého listí dopadl na zem.

Merthin se cítil trapně. Lukostřelba je těžší, než si představoval. Tušil, že luk je nejspíš v pořádku, problémem bude jeho dovednost, přesněji její nedostatek.

Znovu se zdálo, že si Caris jeho rozpaků vůbec nevšímá. „Půjč mi ho, já to zkusím,“ požádala Merthina.

„Holky střílet nemůžou,“ namítl Ralph a luk Merthinovi vyškubl. Postavil se k terči bokem jako předtím Merthin, ale nevystřelil hned. Několikrát tětivu protáhl, aby se s lukem obeznámil. Zjistil, že je to těžší, než očekával, ale po chvíli zřejmě vše pochopil.

Hop pohodil všechny tři šípy Gwendě k nohám a dívka je nyní zvedla a podala Ralphovi.

Zamířil, aniž tětivu natáhl. Šíp směřoval ke stromu, zatímco Ralph neměl v pažích žádný tlak. Merthin si uvědomil, že měl učinit totéž. Proč Ralph chápe tyto věci tak přirozeně, třebaže v životě neodpoví správně na žádnou hádanku? Ralph prohnul luk nikoli bez námahy, ale plynulým pohybem a zasáhl kmen dubu tak, že se šíp zarazil nejméně palec do dřeva. Vítězně se zasmál.

Hop opět pelášil pro šíp. Když dorazil ke stromu, zmateně se zastavil.

Ralph znovu napnul tětivu. Merthin si uvědomil, co má bratr v úmyslu. „Ne!“ zvolal, ale už bylo pozdě. Ralph vystřelil na psa. Šíp zasáhl zezadu krk a zabořil se do něj. Hop padl dopředu, zůstal ležet a škubal sebou.

Gwenda vykřikla. Caris vydechla: „Ach, ne!“ Obě dívky se rozběhly ke psu.

Ralph se zubil. „Co tomu říkáš?“ pronesl hrdě.

„Střelil jsi jejího psa!“ odpověděl rozhněvaně Merthin.

„To je jedno – měl jen tři nohy.“

„Ta holka ho měla ráda, ty pitomče. Podívej, jak brečí!“

„Jenom žárlíš, protože neumíš střílet.“ Ralph cosi zahlédl. Klidným pohybem přiložil k tětivě další šíp, obloukem se otočil a ještě za pohybu vystřelil. Merthin neviděl, na co střílí, dokud šíp nezasáhl cíl: do vzduchu vyskočil tlustý zajíc s šípem zaraženým hluboko v zadní části těla.

Merthin nedokázal skrýt obdiv. Běžícího zajíce nedokáže zasáhnout každý, i když má výcvik. Ralph má přirozené nadání. Merthin skutečně žárlil, třebaže by to nikdy nepřipustil. Toužil stát se rytířem, smělým a silným, a bojovat za krále jako kdysi otec. Teď ho zdrtilo, když se projevil jako beznadějný případ v takových věcech, jako je lukostřelba.

Ralph popadl kámen a rozdrtil zajíci hlavu, aby ukončil jeho trápení.

Merthin poklekl vedle dívek a Hopa. Pes nedýchal. Caris mu jemně vytáhla šíp z krku a podala ho Merthinovi. Žádná krev z rány nevytekla: Hop byl mrtvý.

Chvíli nikdo nepromluvil. V tichu uslyšeli mužský výkřik.

Merthin vyskočil a srdce se mu rozbušilo. Uslyšel další křik, jiný hlas: bylo tu víc lidí. Oba hlasy zněly útočně a vztekle. Odehrával se nějaký zápas. Merthin byl vyděšený, stejně jako ostatní. Jak strnule stáli a naslouchali, zaslechli další zvuk. Působil ho muž, který bezhlavě utíkal lesem, lámal spadlé větve, dupal po malých stromkách a suchém listí.

Přibližoval se jejich směrem.

První promluvila Caris. „Do houští,“ rozhodla a ukázala na velký shluk stálezelených křovin. Merthina napadlo, že to byl patrně domov zajíce, kterého Ralph střelil. Caris vzápětí padla na břicho a plazila se k houštině. Gwenda ji následovala s mrtvým Hopem v náručí. Ralph zvedl zabitého zajíce a přidal se k nim. Merthin už klečel, když si uvědomil, že z kmene stromu nechali trčet zrádný šíp. Vrhl se přes mýtinu, vytáhl ho, přeběhl zpátky a zapadl pod křoví.

Dřív než muže spatřili, uslyšeli, jak dýchá. Stále běžel, ale dech popadal tak těžce a trhaně, jako by už téměř nemohl dál. Křik pocházel od jeho pronásledovatelů, kteří na sebe volali: „Sem – tamhle tudy!“ Merthin si připomněl, jak Caris říkala, že nejsou daleko od cesty. Není ten prchající muž nějaký poutník, kterého přepadli lupiči?

Chvíli poté vpadl muž na mýtinu.

Byl to rytíř, asi dvacetiletý, s mečem a dlouhou dýkou na opasku. Byl dobře oblečený v kožené cestovní haleně a na nohou měl vysoké boty s ohrnutými vršky. Klopýtl a upadl. Převalil se, vstal, těžce se nadechl a pak se postavil zády k dubu. Vytasil zbraně.

Merthin letmo pohlédl na kamarády. Caris byla strachy bílá a kousala se do rtu. Gwenda k sobě tiskla psí mrtvolku, jako by jí to dodávalo pocit většího bezpečí. Ralph vypadal také vyděšeně, ale nikoli natolik, aby nevytáhl šíp ze zaječího hřbetu a nestrčil si zabité zvíře pod halenu.

Chvíli se zdálo, že rytíř upírá pohled do křoví, a Merthin se zděsil, že ukryté děti určitě zahlédne. Nebo si třeba všiml polámaných větviček a poškozeného listoví v místě, kde se prodrali pod keř. Koutkem oka Merthin postřehl, jak Ralph přikládá šíp k tětivě.

Pak dorazili pronásledovatelé. Byli to dva silní zbrojnoši; vypadali surově a třímali vytasené meče. Jeden měl kabátec z laciné hnědé vlny, druhý byl v umouněném černém plášti. Všichni tři muži chvíli odpočívali a těžce dýchali. Merthin si byl jistý, že bude svědkem toho, jak rytíře rozsekají na kusy, a zahanbeně si uvědomil, že se mu derou slzy do očí. Rytíř pak náhle otočil meč jílcem dopředu a nabídl ho pronásledovatelům s gestem, že se vzdává.

Starší zbrojnoš v černém plášti vykročil a natáhl ruku. Obezřele uchopil nabídnutý meč a podal ho svému druhovi. Potom přijal rytířovu dýku a řekl: „Já nechci tvoje zbraně, Thomasi Langleyi.“

„Vy mě znáte, ale já neznám vás,“ odpověděl Thomas. „Podle oblečení jste určitě královnini muži.“

Starší muž přitiskl Thomasovi k hrdlu špičku meče a přitlačil ho ke stromu. „Máš nějakej dopis.“

„Pokyny od hraběte pro šerifa, ohledně daní. Klidně si ho přečti.“ To byl žert. Zbrojnoši skoro s jistotou neumějí číst. Thomas má pevné nervy, pomyslel si Merthin, že se dokáže vysmívat mužům, kteří jsou očividně připraveni ho zabít.

Druhý zbrojnoš se sehnul a pod nataženým mečem prvního popadl pouzdro upevněné k Thomasovu opasku. Netrpělivě opasek mečem přeřízl, odhodil ho stranou a pouzdro otevřel. Vytáhl menší váček z naolejované vlny a z něj pak list pergamenu stočený do svitku a zapečetěný voskem.

Je snad možné, že ten zápas svádějí kvůli pouhému dopisu? Merthinovi to připadalo neuvěřitelné. Jestliže ano, co je na svitku napsáno? To asi nebudou běžné pokyny k daním. Tam musí být nějaké strašlivé tajemství.

„Jestli mě zabijete,“ varoval rytíř, „ten, kdo se skrývá tamhle v křoví, ať je to kdokoli, se stane svědkem vraždy.“

Výjev na okamžik znehybněl. Muž v černém plášti tiskl dál špičku meče k Thomasovu hrdlu a odolával pokušení ohlédnout se přes rameno. Druhý, který stál opodál, zaváhal a pak se podíval ke křovinám.

V tu chvíli Gwenda vykřikla.

Muž v hnědém kabátci zvedl meč a učinil dva dlouhé kroky přes mýtinu ke křoví. Gwenda se zvedla a vyběhla z úkrytu. Zbrojnoš po ní skočil a natáhl se, aby ji chytil.

Ralph se náhle postavil, zvedl luk, jediným plynulým pohybem natáhl tětivu a vystřelil. Šíp muže zasáhl do oka a pronikl několik palců do hlavy. Mužova levá ruka vylétla nahoru, jako by chtěla šíp popadnout a vytáhnout. Pak zbrojnoš ochabl a padl k zemi jako pytel obilí, až to zadunělo.

Ralph vyběhl z křoví za Gwendou. Merthin koutkem oka zahlédl, že je následuje i Caris. Chtěl také utéct, ale nohy jako kdyby měl zaražené do země.

Na opačné straně mýtiny se ozval výkřik a Merthin viděl, že rytíř srazil stranou meč, který ho ohrožoval, a odněkud z šatu vytáhl malý nůž s čepelí dlouhou jako dlaň. Zbrojnoš v černém plášti však byl ve střehu a odskočil z jeho dosahu. Pak zdvihl meč a rozmáchl se po rytířově hlavě.

Thomas uhnul stranou, jenže ne dost rychle. Špička meče mu zasáhla levé předloktí, prosekla koženou vestu a vnikla do svalu. Zařval bolestí, ale neupadl. Rychlým pohybem, který Merthinovi připadal nesmírně ladný, zvedl pravici a vrazil nůž protivníkovi do hrdla. Ruka potom pokračovala v oblouku a nůž odřízl skoro celý krk.

Z mužova hrdla vytryskl proud krve. Thomas klopýtl dozadu a krvavé spršce se vyhnul. Muž v černém padl k zemi. Hlava mu visela na těle na proužku kůže.

Thomas pustil z pravice nůž a stiskl si zraněnou levou ruku. Posadil se na zem a náhle vypadal slabý.

Merthin zůstal sám se zraněným rytířem, dvěma zabitými zbrojnoši a mrtvolkou třínohého psa. Věděl, že by měl utíkat za ostatními dětmi, ale zvědavost ho držela na místě. Thomas teď vypadá neškodně, říkal si.

Rytíř měl pozorné oči. „Můžeš vylézt,“ zavolal. „V tomhle stavu tě nijak ohrozit nemůžu.“

Merthin se váhavě zvedl a protáhl se křovím. Přešel přes mýtinu a zastavil se několik stop od sedícího rytíře.

Thomas poznamenal: „Jestli se přijde na to, že sis byl hrát v lese, nařežou ti.“

Merthin přikývl.

„Zachovám tvé tajemství, jestliže ty zachováš moje.“

Merthin znovu přikývl. Souhlasem s dohodou žádné ústupky nečiní. Žádné z dětí nebude mluvit o tom, co viděly. Kdyby promluvily, dostaly by se do nevýslovného maléru. Co by bylo s Ralphem, který zabil jednoho z královniných mužů?

„Byl bys tak hodný a pomohl mi ovázat ránu?“ požádal Thomas. Navzdory všemu, co se přihodilo, mluví zdvořile, všiml si Merthin. Rytířova vyrovnanost byla pozoruhodná. Merthin cítil, že až vyroste, chtěl by být také takový.

Merthinovu sevřenému hrdlu se nakonec podařilo vydat slovo: „Ano.“

„Zvedni tedy ten přervaný opasek a obtoč mi ho laskavě kolem paže.“

Merthin to učinil. Thomasova košile byla prosáknutá krví a sval na ruce byl rozříznutý jako kus masa na pultu u řezníka. Merthinovi se poněkud zvedl žaludek, ale přinutil se obtočit opasek kolem Thomasovy paže tak, že ránu pevně stáhl a zpomalil krvácení. Udělal uzel a Thomas ho pravou rukou ještě víc utáhl.

Potom Thomas namáhavě vstal.

Pohlédl na mrtvé muže. „Pohřbít je nemůžeme,“ konstatoval. „Vykrvácel bych dřív, než by byly hroby vykopané.“ Letmo pohlédl na Merthina a dodal: „I kdybys mi pomáhal.“ Chvíli přemýšlel. „Na druhou stranu nechci, aby je objevil nějaký páreček, který hledá zákoutí, kde by… kde by byl o samotě. Odtáhneme ty žoky do křoví, kde jste se schovávali vy. Napřed hnědý plášť.“

Přistoupili k mrtvole.

„Každý jednu nohu,“ vyzval Thomas chlapce. Pravou rukou popadl levý kotník mrtvého muže. Merthin uchopil oběma rukama druhou ochablou končetinu a zdvihl ji. Společně odtáhli mrtvolu do křoví k Hopovi.

„To bude stačit,“ usoudil Thomas. Obličej mu bolestí zbělal. Po chvíli se shýbl a vytáhl mrtvole šíp z oka. „Tvůj?“ zeptal se se zdviženým obočím.

Merthin si šíp vzal a otřel ho o zem, aby ho zbavil ulpělé krve a mozkové tkáně.

Stejným způsobem odvlekli přes mýtinu druhou mrtvolu, za níž poskakovala nepevně přichycená hlava, a zanechali ji vedle první.

Thomas sebral meče, které muži upustili, a hodil je do křoví k mrtvolám. Potom posbíral své vlastní zbraně.

„Teď tě chci požádat o velkou laskavost,“ obrátil se k Merthinovi a podal mu dýku. „Vyhrabal bys mi malou jamku?“

„Jistě.“ Merthin dýku uchopil.

„Hned tady, přímo před tím dubem.“

„Jak velkou?“

Thomas zvedl kožené pouzdro, které měl původně připevněné na opasku. „Tak velkou, aby se v ní na padesát roků ukrylo tohle.“

Merthin sebral odvahu a zeptal se: „Proč?“

„Kopej a já ti povím vše, co můžu.“

Merthin vyškrábl na zemi čtverec a začal dýkou kypřit zem a vybírat ji rukama.

Thomas uchopil svitek, vložil ho do vlněného váčku a ten strčil do pouzdra. „Tenhle dopis jsem měl doručit hraběti ze Shiringu,“ začal vysvětlovat Merthinovi. „Jenže on obsahuje nesmírně nebezpečné tajemství a já jsem si uvědomil, že posla by určitě zabili, aby bylo jisté, že nikdy nepromluví. Potřeboval jsem proto zmizet. Rozhodl jsem se, že vyhledám útočiště v nějakém klášteře a stanu se mnichem. Mám už dost bojování a spáchal jsem spoustu hříchů, ze kterých se potřebuju kát. Sotva jsem zmizel, lidi, co mi ten dopis svěřili, mě začali hledat – a já měl smůlu. V jedné hospodě v Bristolu mě spatřili.“

„Proč po tobě šli královnini muži?“

„I ona by ráda zabránila šíření tohoto tajemství.“

Když byla Merthinova jamka osmnáct palců hluboká, Thomas prohlásil: „To bude stačit.“ Pustil pouzdro do ní.

Merthin zaházel pouzdro zeminou a Thomas zakryl čerstvě zrytou zem listím a větvičkami, aby ji nebylo možné rozeznat od okolí.

„Kdyby ses doslechl, že jsem zemřel,“ pokračoval Thomas, „byl bych rád, kdybys ten dopis vykopal a předal některému knězi. Udělal bys to pro mě?“

„Ano.“

„Do té doby o tom nesmíš nikomu říct. Oni sice vědí, že ten dopis mám, ale nevědí kde, a tak se budou bát cokoli udělat. Jestliže to tajemství prozradíš, stanou se dvě věci. Nejprve zabijí mě. Potom zabijí tebe.“

Merthin byl zděšený. Připadalo mu nespravedlivé, že má být v takovém nebezpečí jen proto, že pomohl nějakému muži vyhrabat díru.

„Je mi líto, že jsem tě tak vystrašil,“ pokračoval Thomas. „Ale jenom moje chyba to není. Koneckonců já jsem tě nežádal, abys sem chodil.“

„Ne.“ Merthin z celého srdce litoval, že neuposlechl matčiných příkazů a chodil do lesa.

„Já teď půjdu zpátky na cestu. Co kdyby ses vrátil stejnou cestou, kudy jsi přišel? Vsadím se, že narazíš na svoje kamarády. Jistě na tebe čekají někde nedaleko.“

Merthin se měl k odchodu.

„Jak se jmenuješ?“ zavolal za ním rytíř.

„Merthin, syn sira Geralda.“

„Skutečně?“ podivil se rytíř, jako by otce znal. „Tak tedy ani slovo – ani jemu.“

Merthin přikývl a odešel.

Sotva ušel padesát yardů, vrhnul. Potom se cítil o trochu lépe.

Jak Thomas předvídal, ostatní na něj čekali hned na kraji lesa, nedaleko skladu stavebního dříví. Shlukli se kolem něj a sahali na něj, jako by se chtěli ujistit, že je v pořádku. Očividně se jim ulevilo, třebaže vypadali zahanbeně, jako by měli pocit viny, že ho opustili. Všichni byli otřesení, i Ralph. „Ten muž,“ zachraptěl. „Ten, co jsem ho střelil. Je hodně zraněný?“

„Je mrtvý,“ odpověděl Merthin. Ukázal Ralphovi šíp, stále ještě zakrvácený.

„Tys mu ho vytáhl z oka?“

Merthin by rád přisvědčil, ale rozhodl se říct pravdu. „Ne, vytáhl ho ten rytíř.“

„Co se stalo s tím druhým zbrojnošem?“

„Rytíř mu prořízl krk. Potom jsme schovali mrtvoly do křoví.“

„A on tě nechal jen tak odejít?“

„Ano.“ O zakopaném dopisu Merthin nic neřekl.

„Tohle tajemství si musíme nechat pro sebe,“ naléhala Caris. „Kdyby na to někdo přišel, dostaneme se do hrozného maléru.“

Ralph prohlásil: „Já to nikdy nepovím.“

„Měli bychom přísahat,“ navrhla Caris.

Postavili se do kroužku. Caris natáhla paži tak, že měla ruku uprostřed kruhu. Merthin položil ruku na její. Měla hebkou a teplou pokožku. Svou ruku připojil i Ralph a Gwenda učinila totéž. Přísahali při krvi Ježíšově.

Potom se odebrali zpátky do města.

Cvičení v lukostřelbě už skončilo a byl čas na oběd. Když přecházeli po mostě, Merthin se svěřil Ralphovi: „Až budu velký, chci být jako ten rytíř – vždycky zdvořilý, nikdy vystrašený a v boji smrtelně nebezpečný.“

„Já taky,“ přidal se Ralph. „Smrtelně nebezpečný.“

Ve starém městě Merthina nevýslovně překvapilo, že všude kolem pokračuje normální život: nářek plačících miminek, vůně pečeného masa, muži popíjející pivo před krčmami.

Caris se zastavila před velkým domem na hlavní ulici, přímo naproti vchodu do převorství. Položila Gwendě paži kolem ramen a navrhla jí: „Můj pes má u nás doma štěňata. Nechceš se podívat?“

Gwenda vypadala stále ještě vyděšeně a slzy měla na krajíčku, ale rozhodně přikývla. „Ano, prosím.“

To je chytré a laskavé, pomyslel si Merthin. Štěňata děvčátko utěší – a také rozptýlí. Až se vrátí domů, bude daleko spíš povídat o štěňatech než o tom, že byla v lese.

Rozloučili se a dívky vešly do domu. Merthin přemýšlel, kdy asi opět uvidí Caris.

Potom mu vytanuly na mysli ostatní starosti. Co bude otec dělat s dluhy? Merthin a Ralph odbočili ke katedrále, Ralph stále s lukem a zabitým zajícem. Všude vládl klid.

Ubytovna pro hosty zela až na pár nemocných prázdnotou. Jedna jeptiška jim oznámila: „Váš otec je v kostele, s hrabětem ze Shiringu.“

Vešli do velkolepé katedrály. Rodiče spatřili ve vestibulu. Matka seděla na úpatí sloupu, na vyčnívajícím rohu, kde se kulatý sloup opírá o čtvercový podstavec. Její tvář byla v chladném světle procházejícím vysokými okny nehybná a vážná, téměř jako vytesaná z téhož šedého kamene jako sloup, o který si opírala hlavu. Otec stál vedle ní, široká ramena odevzdaně pokleslá. Hrabě Roland stál proti nim. Byl starší než otec, ale díky černým vlasům a ráznému chování vypadal mladistvěji. Převor Anthony si stoupl vedle hraběte.

Chlapci se stáhli zpátky ke dveřím, ale matka je přivolala. „Pojďte sem,“ vyzvala je. „Hrabě Roland nám pomohl dosáhnout dohody s převorem Anthonym, a tím vyřešit všechny naše problémy.“

Otec zamručel, jako by hraběti nebyl tak vděčný jako ona. „A převorství dostane mou půdu,“ oznámil. „Nezbude nic, co byste vy dva zdědili.“

„Budeme bydlet tady v Kingsbridgi,“ pokračovala matka radostně. „Budeme chráněnci převorství.“

Merthin se zeptal: „Co to znamená chráněnci?“

„To znamená, že mniši nám poskytnou dům, ve kterém budeme bydlet, a dvě jídla denně po zbytek našeho života. Není to nádherné?“

Merthinovi bylo zřejmé, že si ve skutečnosti nemyslí, že to je nádherné. Předstírá radost. Otec se za ztrátu pozemků jasně stydí. Merthin si uvědomil, že v tom je víc než jen náznak ostudy.

Otec oslovil hraběte. „A co moji chlapci?“

Hrabě Roland se otočil a pohlédl na ně. „Ten velký vypadá slibně,“ poznamenal. „Toho zajíce jsi zabil ty, mládenče?“

„Ano, můj pane,“ odpověděl hrdě Ralph. „Střelil jsem ho lukem.“

„Za pár let může ke mně přijít jako zbrojnoš,“ rozhodl hrabě rázně. „Budeme ho učit, aby se z něj stal rytíř.“

Otec vypadal potěšeně.

Merthin byl zmatený. Velká rozhodnutí se činí příliš rychle. Pobouřilo ho, že se mladšímu bratrovi dostává takové přízně, zatímco o něm nepadla ani zmínka. „To není spravedlivé!“ vybuchl. „Já chci být taky rytířem!“

Matka zavrtěla hlavou: „Ne!“

„Ale ten luk jsem udělal já!“

Otec si podrážděně povzdechl a zatvářil se znechuceně.

„Tak tys udělal ten luk, ano, maličký?“ prohodil hrabě a v jeho tváři se zračilo pohrdání. „V tom případě se staneš učněm u tesaře.“

<<SAMPLEBREAK>> 

3

Caris bydlela v přepychovém hrázděném domě s kamennými podlahami a kamenným komínem. V přízemí se nacházely tři samostatné místnosti: hala s velkým jídelním stolem, malý předpokoj, kde tatínek mohl v soukromí projednávat obchody, a vzadu kuchyně. Když Caris s Gwendou vešly dovnitř, ucítily tak silnou vůni vařené šunky, až se jim sbíhaly sliny.

Caris provedla Gwendu halou a pak po vnitřním schodišti nahoru.

„Kde jsou štěňátka?“ zajímala se Gwenda.

„Chci nejdřív zajít za matkou,“ vysvětlila jí Caris. „Je nemocná.“

Vstoupily do ložnice v přední části domu, kde maminka ležela na vyřezávané dřevěné posteli. Byla to malá a křehká žena: Caris byla už stejně vysoká jako ona. Maminka vypadala bledší než obvykle, nebyla ještě učesaná a vlasy se jí lepily k vlhkým tvářím. „Jak se cítíš?“ zeptala se Caris.

„Dneska jsem trochu slabá.“ Námaha, kterou vynaložila při mluvení, připravila maminku o dech.

Caris pocítila důvěrně známou bolestnou směsici úzkosti a bezmocnosti. Matka je nemocná už déle než rok. Začalo to bolestmi v kloubech. Brzo se jí vytvořily vředy v ústech a nespočetné podlitiny na těle. Byla příliš slabá, než aby mohla vůbec něco dělat. Minulý týden nastydla. Nyní měla horečku a sotva popadala dech.

„Nepotřebuješ něco?“ zeptala se Caris.

„Ne, děkuju.“

Byla to obvyklá odpověď, ale kdykoli ji Caris slyšela, šílela bezmocí. „Nemám zajít pro matku Cecilii?“ Kingsbridgeská převorka byla jediný člověk, který mamince dokázal přinést trochu úlevy. Měla makový výtažek, který mísila s medem a teplým vínem. Mamince to vždy aspoň na čas ulevilo od bolesti. Pro Caris byla Cecilia víc než anděl.

„Není třeba, děvenko,“ odmítla maminka. „Jaká byla bohoslužba o Všech svatých?“

Caris si povšimla, jak bledé má matka rty. „Strašidelná,“ odpověděla.

Maminka se odmlčela a odpočívala. Potom se zeptala: „Co jsi dělala dopoledne?“

„Dívala jsem se, jak střílejí z luku.“ Caris zatajila dech, vystrašená, že by maminka mohla nějak uhádnout její tajemství obtížené vinou, jak to často dělávala.

Maminka však pohlédla na Gwendu. „Kdo je tahle tvoje malá kamarádka?“

„Gwenda. Přivedla jsem ji, aby se podívala na štěňata.“

„To je hezké.“ Maminka náhle vypadala unavená. Zavřela oči a odvrátila hlavu stranou.

Dívky se tiše vytratily.

Gwenda byla vyděšená. „Co je jí?“

„Má souchotiny.“ Caris o tom nerada mluvila. Matčina nemoc v ní vyvolávala skličující pocit, že nic není jisté, že se může stát cokoli, že na tomto světě není žádné bezpečí. Bylo to ještě děsivější než ten boj, jehož svědky se stali v lese. Když pomyslela na to, co se může přihodit, na možnost, že matka zemře, pocítila v hrudi panickou rozechvělost a chtělo se jí křičet.

Prostřední pokoj používali v létě Italové, kupci vlny z Florencie a Prata, kteří přicházeli s tatínkem obchodovat. Nyní zůstával pokoj prázdný. Štěňata si hrála v zadním pokoji, který patřil Caris a její sestře Alici. Bylo jim sedm týdnů a byla připravená odejít od čím dál nevrlejší mámy. Gwenda si radostně zavýskla a hned se vrhla k nim na podlahu.

Caris zvedla nejmenší štěně z vrhu, čilou fenečku, která se pořád snažila prozkoumávat svět na vlastní pěst. „Tuhle si nechám,“ usmála se. „Jmenuje se Malá.“ Dotek štěňátka ji uklidňoval, pomáhal zapomenout na vše, co ji znepokojuje.

Ostatní čtyři pejsci se drápali na Gwendu, očichávali ji a žvýkali jí oblečení. Zvedla ošklivé hnědé štěně s protáhlým čenichem a očima příliš blízko u sebe. „Mně se líbí tenhle,“ povzdechla si. Štěně se jí na klíně stočilo do klubíčka.

Caris se zeptala: „Chtěla by sis ho nechat?“

Gwendě vyhrkly slzy. „Mohla bych?“

„My je smíme rozdat.“

„Opravdu?“

„Tatínek už žádné další psy nechce. Jestli se ti líbí, můžeš si ho vzít.“

„Ach, ano,“ zašeptala Gwenda. „Ano, prosím.“

„Jak ho pojmenuješ?“

„Nějak aby mně připomínal Hopa. Asi mu budu říkat Skok.“

„To je dobré jméno.“ Caris viděla, že Skok už na Gwendině klíně spí.

Dívky tiše seděly u štěňat. Caris myslela na chlapce, se kterými se setkaly, na toho malého rusovlasého se zlatohnědýma očima a jeho vysokého a pohledného mladšího bratra. Co ji přivedlo k tomu, aby je vzala do lesa? Nebylo to poprvé, co podlehla nějakému hloupému popudu. Stávalo se to, když jí někdo přikazoval, že nemá něco dělat. Na vymýšlení příkazů byla nepřekonatelná teta Petranilla. „Nekrm tu kočku, nikdy se jí nezbavíme. V domě si nikdo s míčem nehraje. Drž se od toho kluka dál, jeho rodiče jsou rolníci.“ Příkazy, které omezovaly její chování, přiváděly Caris málem k šílenství.

Jenže něco tak nerozumného ještě nikdy neprovedla. Při pouhém pomyšlení na to se rozklepala. Dva muži přišli o život. Mohly o něj přijít i čtyři děti.

Přemýšlela, kvůli čemu asi ta bitka vznikla a proč zbrojnoši rytíře pronásledovali. Zřejmě nešlo o obyčejné loupežné přepadení. Mluvili o nějakém dopisu. Jenže Merthin o tom nic dalšího neříkal. Možná se už nic víc nedozvěděl. Byla to jenom další ze záhad života dospělých lidí.

Caris se líbil Merthin. Jeho otravný bratr Ralph byl stejný jako kterýkoli jiný kluk v Kingsbridgi, vychloubačný, útočný a hloupý, ale Merthin se zdál jiný. Zaujal ji hned od začátku.

Dva noví kamarádi v jednom dni, pomyslela si při pohledu na Gwendu. Ta malá holka není hezká. Má tmavohnědé oči posazené blízko sebe nad nosem jako skoba. Vybrala si psa, který se jí trochu podobá, uvědomila si Caris pobaveně. Gwendiny šaty jsou staré a určitě je před ní nosilo už mnoho dětí. Gwenda byla nyní klidnější. Už nevypadala, jako když se má každou chvíli rozbrečet. I ji štěňata ukonejšila.

V hale pod nimi se ozval dobře známý nesouměrný krok a chvilku poté zaburácel mužský hlas: „Přineste mi džbán piva, u všech svatých, mám žízeň jako trám!“

„To je otec,“ vysvětlila Caris. „Pojď ho pozdravit.“ Když viděla, že se Gwenda zatvářila úzkostlivě, dodala: „Buď klidná, on vždycky takhle křičí, ale ve skutečnosti je hodný.“

Děvčata sestoupila se štěňaty do přízemí. „Co se stalo se služebnictvem?“ ryčel tatínek. „Dali se snad všichni k těm strašidelným skřítkům?“ Vydusal z kuchyně. Pokroucenou pravou nohu táhl za sebou jako vždy a v ruce nesl velký dřevěný pohár naplněný až po okraj pivem. „Nazdar, moje malá pampeliško,“ oslovil Caris tlumenějším hlasem. Posadil se na velkou židli v čele stolu a dlouze upil z poháru. „Tak a je mi líp,“ prohlásil spokojeně a otřel si rozcuchané vousy do rukávu. Všiml si Gwendy. „Malá sedmikráska k mojí pampelišce?“ prohodil. „Jakpak se jmenuješ?“

„Gwenda, z Wigleigh, můj pane,“ odpověděla ohromeně.

„Dala jsem jí štěňátko,“ vysvětlila otci Caris.

„To je nápad!“ pochválil ji tatínek. „Štěňátka potřebujou lásku a nikdo je nedokáže milovat víc než malé holčičky.“

Na stoličce u stolu Caris spatřila plášť z šarlatové látky. Určitě byla dovezená, protože angličtí barvíři neumějí docílit tak zářivě červené barvy. Tatínek se otočil za jejím pohledem a poznamenal: „To je pro matku. Vždycky si přála plášť z italské červené látky. Doufám, že ji povzbudí a ona se uzdraví, aby ho mohla nosit.“

Caris si sáhla na látku. Vlna byla hebká a hustě tkaná, jak to umějí jen Italové. „To je krása!“ zvolala.

Z ulice vešla teta Petranilla. Trochu se tatínkovi podobala, ale zatímco on byl srdečný, Petranilla vypadala upjatě. Spíš se zdála podobná svému druhému bratrovi, kingsbridgeskému převorovi Anthonymu: oba byli vysoké, impozantní postavy. Tatínek byl malý, chromý a připomínal soudek.

Caris neměla Petranillu ráda. Teta byla chytrá, ale i podlá, což je u dospělého hrozivá kombinace. Caris na ni nikdy nedokázala vyzrát. Gwenda vycítila Carisin odpor a hleděla na nově příchozí s obavou. Pouze tatínka potěšilo, že ji vidí. „Pojď dál, sestro,“ přivítal ji. „Kam se podělo všechno služebnictvo?“

„Nechápu, proč si představuješ, že bych to měla vědět, když právě přicházím ze svého domu na opačném konci ulice, ale kdybych měla hádat, Edmunde, řekla bych, že kuchařka leze po čtyřech v kurníku a doufá, že tam najde pár vajec, aby ti mohla udělat pudink, a služka je nahoře a pomáhá tvé manželce na nočník, což ona kolem poledne obvykle požaduje. Pokud jde o učně, doufám, že oba hlídají skladiště u řeky, aby si nějaký sváteční prostopášník nevzal do své opilecké palice, že si rozdělá oheň na dolet jiskry od tvé uskladněné vlny.“

Takto promlouvala často, tazateli se od ní při odpovědi na prostou otázku dostávalo malého kázání. Chovala se pohrdavě jako vždy, ale tatínkovi to nevadilo, nebo aspoň předstíral, že mu to nevadí. „Má pozoruhodná sestro,“ přikývl, „to tys zdědila moudrost našeho otce.“

Petranilla se obrátila k dívkám. „Náš otec pocházel z rodu Toma Stavitele, nevlastního otce a učitele Jacka Stavitele, architekta kingsbridgeské katedrály,“ poučila je. „Otec složil slib, že svého prvorozeného zasvětí Bohu, naneštěstí se mu jako první narodila dívka – já. Pojmenoval mě po svaté Petranille – to byla dcera svatého Petra, jak určitě víte – a modlil se, aby příští dítě byl syn. Jenže první syn se narodil znetvořený a on nechtěl dát Bohu vadný dar, a tak Edmunda vychoval, aby převzal jeho obchod s vlnou. Naštěstí jako třetí se narodil náš bratr Anthony. Bylo to dítě dobře vychované v bázni Boží. Jako chlapec vstoupil do kláštera a nyní je k hrdosti nás všech převorem.“

Kdyby byla muž, stala by se knězem, takto udělala to druhé nejlepší, co mohla, a sice vychovávala svého syna Godwyna k tomu, aby se stal mnichem v převorství. Caris staršího bratrance Godwyna vždy litovala, že má za matku Petranillu.

Petranilla si povšimla červeného pláště. „Čí to je?“ zeptala se. „To je nejdražší italská látka!“

„Koupil jsem to pro Rose,“ odpověděl tatínek.

Petranilla na něj chvíli upřeně hleděla. Caris bylo jasné, že ho považuje za troubu, když kupuje takový plášť ženě, která rok nevyšla z domu. Poznamenala však jenom: „Jsi na ni moc hodný,“ což mohl, ale také nemusel, být kompliment.

Otci to bylo jedno. „Jdi nahoru a podívej se na ni,“ vyzval sestru. „Ty ji potěšíš.“

Caris o tom pochybovala, ale Petranilla žádné takové obavy nechovala a stoupala po schodech nahoru.

Z ulice vešla Carisina sestra Alice. Bylo jí jedenáct, o rok víc než Caris. Vyvalila oči na Gwendu a zeptala se: „Kdo je to?“

„Moje nová kamarádka Gwenda,“ odpověděla Caris. „Vezme si jedno štěně.“

„Vždyť ona má to, který jsem chtěla já!“ protestovala Alice.

Nikdy předtím nic takového nevyslovila. „Nikdy sis žádný nevybrala!“ rozčílila se Caris. „Říkáš to jen proto, že jsi potvora.“

„Proč by si měla brát naše štěně?“

Zakročil tatínek. „No tak, no tak,“ zabručel. „Štěňat máme víc, než potřebujeme.“

„Caris se měla napřed zeptat, který chci já!“

„Ano, to měla,“ připustil tatínek, třebaže dobře věděl, že Alice dělá jen potíže. „Příště to už nedělej, Caris.“

„Ano, tatínku.“

Z kuchyně vešla kuchařka s džbánky a hrnky. Když se Caris učila mluvit, nazývala kuchařku Tutty, nikdo nevěděl proč, ale to jméno jí zůstalo. Tatínek na ni kývl: „Děkuju, Tutty. Děvčata, posaďte se ke stolu.“ Gwenda zaváhala, nejistá, zda pozvání platí i pro ni, ale Caris jí pokynula, neboť věděla, že tatínek míní i ji – vždycky pozval ke stolu každého, kdo byl na dohled.

Tutty dolila tatínkův pohár pivem a potom dala Alici, Caris a Gwendě pivo ředěné vodou. Gwenda celý hrnek hned s chutí vypila a Caris vytušila, že pivo často nedostane: chudí lidé pijí mošt z planých jablek.

Potom kuchařka před každého položila tlustý a velký krajíc žitného chleba sloužící jako talíř. Gwenda ho hned popadla a Caris poznala, že dívka ještě nikdy nejedla u stolu. „Počkej,“ vyzvala ji tiše a Gwenda chléb zase položila. Tutty přinesla šunku na prkýnku a mísu zelí. Tatínek uchopil velký nůž, odřezal plátky šunky a naložil je na chleby. Gwenda vytřeštěně zírala na množství masa, které dostala. Caris pak na šunku přidala lžíce zelných listů.

Po schodech seběhla pokojská Elaine. „Paní se zřejmě přitížilo,“ vyhrkla. „Paní Petranilla říká, že bychom měli poslat pro matku Cecilii.“

„Tak utíkej na převorství a popros ji, aby přišla,“ vyzval ji tatínek.

Pokojská odběhla.

„Spořádejte to, děti,“ vyzval je tatínek a nabodl nožem plátek šunky. Caris však viděla, že ho už oběd netěší. Zdálo se, že se dívá na něco v dáli.

Gwenda snědla trochu zelí a zašeptala: „Tohle je jídlo z nebe.“ Caris ho ochutnala. Zelí bylo uvařené se zázvorem. Gwenda asi ještě nikdy zázvor neochutnala, ten si mohli dovolit jen bohatí.

Petranilla sešla dolů, na dřevěný talíř položila kousek šunky a odnesla ho nahoru mamince. Za chvíli se však s netknutým jídlem vrátila. Posadila se ke stolu, aby se sama najedla a kuchařka i jí přinesla krajíc chleba místo talíře. „Když jsem byla malá, byli jsme jediná rodina v Kingsbridgi, která měla každý den maso,“ oznámila. „S výjimkou postních dnů – otec byl velmi zbožný. Byl prvním zdejším vlnařem, který začal obchodovat přímo s Italy. Dnes to dělají všichni, i když bratr Edmund je stále nejvýznamnější.“

Caris ztratila chuť k jídlu a musela dlouho žvýkat, než mohla polknout. Konečně dorazila matka Cecilia, malá čilá žena konejšivého a rozhodného vystupování. Přišla s ní sestra Juliana, prostá žena s vřelým srdcem. Když je Caris viděla, jak stoupají po schodech, štěbetající vrabčák následovaný kolébající se slepicí, hned se cítila lépe. Jeptišky maminku omyjí růžovou vodou, která jí zchladí horečku a svou vůní jí zvedne náladu.

Tutty přinesla jablka a sýr. Tatínek roztržitě oloupal jablko nožem. Caris si vzpomněla, že když byla menší, krmil ji oloupanými plátky a sám pak jedl slupku.

Sestra Juliana se vrátila dolů s ustaraným výrazem v naducané tváři. „Převorka si přeje, aby se na paní Rose přišel podívat bratr Joseph,“ oznámila. Joseph působil v klášteře jako zkušený lékař: vyškolil se u mistrů v Oxfordu. „Zajdu pro něj,“ dodala a vyběhla ze dveří na ulici.

Tatínek odložil oloupané jablko.

Caris se strachovala: „Co se bude dít?“

„Nevím, pampeliško. Nebude pršet? Kolik žoků vlny potřebují Florenťani? Nedostanou ovce dobytčí mor? Narodí se holčička, nebo kluk s pokroucenou nohou? To nikdy nevíme. Proto…“ Odvrátil pohled. „Proto je to tak těžké.“

Podal jí jablko. Caris ho dala Gwendě, která ho snědla celé i jadérky a stopkou.

Bratr Joseph tu byl za pár minut s mladým pomocníkem, kterého Caris znala jako Saula Bělohlava, nazývaného tak kvůli jeho vlasům – to málo, co mu na hlavě zbývalo po mnišském sestřihu, bylo šedavě plavé.

Cecilia a Juliana sestoupily dolů, bezpochyby proto, aby udělaly oběma mužům v malém pokojíku místo. Cecilia usedla ke stolu, ale nejedla. Měla drobný obličej s výraznými rysy: malý špičatý nos, zářivé oči, bradu jako lodní příď. Zvědavě pohlédla na Gwendu. „Tak kdopak je tahle holčička,“ pronesla radostně, „a jestlipak miluje Ježíše a Pannu Marii?“

Gwenda se představila: „Já jsem Gwenda, kamarádka Caris.“ Úzkostně pohlédla na Caris, jako by se obávala, že nárokovat si přátelství by od ní mohlo být příliš domýšlivé.

Caris se zeptala: „Uzdraví Panna Maria maminku?“

Cecilia zvedla obočí. „Taková přímá otázka. Hned bych uhádla, že jsi Edmundova dcera.“

„Všichni se k ní modlí, ale neuzdraví se každý,“ poznamenala Caris.

„A ty víš proč?“

„Ona možná nikdy nikomu nepomůže a jde jen o to, že silní lidé se uzdraví a slabí ne.“

„No tak, no tak, nech těch hloupostí,“ napomenul ji tatínek. „Všichni vědí, že nám Panna Maria pomáhá.“

„To je v pořádku,“ chlácholila ho Cecilia. „Je normální, že se děti ptají – zvláště ty chytré. Caris, svatí jsou vždycky mocní, ale některé modlitby jsou účinnější než jiné. Chápeš to?“

Caris zdráhavě přikývla. Spíše než přesvědčená se cítila přechytračená.

„Musí přijít k nám do školy,“ navrhla Cecilia. Jeptišky měly školu pro dcery šlechticů a zdárně prospívajících měšťanů. Mniši zřídili oddělenou školu pro chlapce.

Tatínek vypadal neústupně. „Rose naučila obě holky číst a psát,“ odpověděl. „A Caris umí stejně dobře počítat jako já – pomáhá mi v obchodování.“

„Měla by se toho naučit víc. Přece nechceš, aby strávila život jako tvá služka!“

Petranilla se vmísila do hovoru: „Nepotřebuje se učit z knih. Nesmírně dobře se provdá. Obě sestry budou mít zástupy nápadníků. Do téhle rodiny se touží přiženit synové obchodníků, dokonce synové rytířů. Jenže Caris je svéhlavé dítě: musíme dát pozor, aby se nezahodila s nějakým potulným zpěvákem.“

Caris si všimla, že Petranilla nepředpokládá žádné problémy s poslušnou Alicí, která si nejspíš vezme toho, koho jí vyberou.

Cecilia prohodila: „Caris by mohl povolat do své služby Bůh.“

Tatínek nerudně namítl: „Bůh už povolal dva z téhle rodiny – mého bratra a synovce. Myslím, že by mu to už mohlo stačit.“

Cecilia se zadívala na Caris. „Co si o tom myslíš ty?“ zeptala se. „Chceš být obchodnicí s vlnou, manželkou rytíře, nebo jeptiškou?“

Představa, že by se měla stát jeptiškou, Caris vyděsila. Denně by každou hodinu musela poslouchat něčí příkazy, jako by zůstala celý život dítětem a měla za matku Petranillu. Být manželkou rytíře nebo kohokoli jiného jí připadalo téměř stejně zlé, neboť ženy musejí poslouchat manžely. Pomáhat tatínkovi a pak třeba převzít obchod, až bude tatínek moc starý, byla nejméně nepříjemná volba, ale na druhou stranu to nebyl zrovna její sen. „Nikým takovým být nechci,“ odpověděla.

„Je něco, co by se ti líbilo?“ zeptala se Cecilia.

Něco takového skutečně je, třebaže to Caris dosud nikomu neřekla, vlastně si to plně uvědomila teprve nyní. Ta ctižádost jako by se už plně zformovala a Caris náhle bez jakékoli pochybnosti věděla, že to je její osud. „Stanu se lékařkou,“ odpověděla.

Na chvíli nastalo ticho, pak se všichni rozesmáli.

Caris se zarděla, nechápala, co je tu tak směšného.

Tatínek se slitoval a vysvětlil jí: „Lékařem se může stát jenom muž. Tys to nevěděla, pampeliško?“

Caris byla zmatená. Obrátila se k Cecilii. „Ale co ty?“

„Já nejsem lékařka,“ zavrtěla hlavou Cecilia. „My jeptišky se samozřejmě staráme o nemocné, ale dodržujeme pokyny školených mužů. Mniši, kteří studovali pod vedením mistrů, se vyznají v tělesných šťávách – jak se vychylují z rovnováhy při nemoci a jak je vrátit do správných poměrů, aby se člověk uzdravil. Vědí, ze které žíly pouštět krev při migréně, malomocenství nebo dušnosti, kde přikládat baňky a kde vypalovat, zda přikládat obklady, nebo použít koupele.“

„Mohla by se tohle naučit žena?“

„Možná, ale Bůh to určil jinak.“

Caris znechucoval způsob, jakým dospělí omílají tuto otřepanou pravdu pokaždé, když nevědí co odpovědět. Než stačila cokoli říct, sestoupil dolů bratr Saul s mísou krve a prošel kuchyní na dvorek, aby ji vylil. Caris se při tom pohledu chtělo plakat. Pouštění žilou používají jako léčbu všichni lékaři, musí to tedy být účinné, usoudila. Zároveň nemohla snést pohled na matčinu životní sílu v míse, určenou k vylití.

Saul se vrátil do pokoje k nemocné a po chvíli sešli oba muži dolů. „Udělal jsem pro ni, co bylo v mých silách,“ sdělil Joseph vážně tatínkovi. „A ona se vyznala ze svých hříchů.“

Vyznala se z hříchů! Caris věděla, co to znamená. Rozplakala se.

Tatínek vytáhl z váčku šest stříbrných pencí a dal je mnichovi. „Děkuju ti, bratře,“ rozloučil se chraplavě.

Sotva mniši odešli, obě jeptišky se opět odebraly nahoru.

Alice seděla tatínkovi na klíně a bořila se mu obličejem do krku. Caris plakala a objímala Malou. Petranilla přikázala Tutty, aby sklidila ze stolu. Gwenda všechno sledovala s očima dokořán. Mlčky seděli u stolu a čekali.

4

Bratr Godwyn měl hlad. Dušený tuřín s nasolenou rybou, které měl k obědu, už snědl, ale nestačilo mu to. Mniši měli téměř pořád k obědu rybu a slabé pivo, i když nebyl postní den.

Samozřejmě nikoli všichni mniši. Převor Anthony dostával vybranou stravu. Dnes bude obědvat obzvláště dobře, neboť jeho hostem má být převorka matka Cecilia. Ta je zvyklá na vydatné jídlo. Jeptišky, které zřejmě vždy měly víc peněz než mniši, zabíjely každých pár dní vepře nebo ovci a maso splachovaly gaskoňským vínem.

Godwyn měl za úkol dohlížet na oběd, což je těžký úkol, když vám ve vlastním žaludku kručí. Mluvil s klášterním kuchařem, zkontroloval tučnou husu v troubě i kastrol s jablečným protlakem bublajícím na plotně. Požádal správce klášterního sklepa o džbán moštu ze sudu a z pekárny dostal bochníček žitného chleba – okoralého, protože v neděli se nepeče. Z uzamykané truhly vytáhl stříbrné talíře a číše a nachystal je na stůl v hale převorova domu.

Převor a převorka spolu jednou měsíčně obědvali. Mužský a ženský klášter byly oddělené, s vlastními pozemky a odlišnými zdroji příjmů. Převor a převorka podléhali nezávisle na sobě kingsbridgeskému biskupovi. Sdíleli však velkolepou katedrálu a několik dalších budov včetně špitálu, kde mniši pracovali jako lékaři a jeptišky jako ošetřovatelky. Vždy tedy bylo co projednávat: bohoslužby v katedrále, očekávané návštěvy a pacienty ve špitále, městskou politiku. Anthony se často pokoušel Cecilii přimět, aby zaplatila výlohy, které by přísně řečeno měly být rozděleny stejným dílem – skleněná okna pro kapitulu, postele pro špitál, nové vymalování katedrály – a ona obvykle souhlasila.

Dnes se však mělo zřejmě mluvit hlavně o politice. Anthony se včera vrátil po dvou týdnech z Gloucesteru, kde se účastnil pohřbu krále Eduarda II., který přišel v lednu o trůn a v září o život. Matka Cecilia si chtěla vyslechnout, co se povídá, třebaže předstírala, že je nad věcí.

Godwyn měl na mysli něco jiného. Přál si hovořit s Anthonym o své budoucnosti. Od chvíle, kdy se převor vrátil domů, úzkostlivě čekal na správnou chvíli. Předem si nacvičil řeč, ale zatím nenašel příležitost k jejímu přednesení. Doufal, že se mu možnost naskytne odpoledne.

Anthony vešel do haly, když Godwyn pokládal na příborník sýr a mísu s hruškami. Převor vypadal jako Godwynova starší podoba. Oba byli vysocí, měli pravidelné rysy, světle hnědé vlasy a stejně jako všichni členové rodiny měli i oni zelené oči se zlatými skvrnkami. Anthony se postavil u krbu – místnost byla chladná a starou budovou se proháněl ledový průvan. Godwyn mu nalil pohár moštu. „Otče převore, dneska mám narozeniny,“ prohodil, zatímco Anthony pil. „Je mi jednadvacet.“

„To to letí,“ zavrtěl hlavou Anthony. „Moc dobře se pamatuju, jak ses narodil. Bylo mi tehdy čtrnáct roků. Když tě sestra Petranilla přiváděla na svět, řvala jako kanec s šípem v útrobách.“ Zvedl pohár k přípitku a láskyplně se na Godwyna zahleděl. „A teď je z tebe muž.“

Godwyn usoudil, že toto je jeho chvíle. „Jsem tady v převorství deset let,“ upozornil.

„Už tak dlouho?“

„Ano, jako žák, novic a mnich.“

„Svatá dobroto.“

„Doufám, že matce i tobě dělám dobré jméno.“

„Oba jsme na tebe velmi hrdí.“

„Děkuju.“ Godwyn polkl. „A nyní chci jít do Oxfordu.“

Město Oxford bylo už dávno střediskem mistrů teologie, lékařství a práva. Kněží a mniši tam chodili studovat a rozmlouvat s učiteli a ostatními studenty. V posledním století se učitelé začlenili do společnosti neboli univerzity, která má královské svolení provádět zkoušky a udělovat hodnosti. Kingsbridgeské převorství v Oxfordu udržovalo svou odloučenou součást, zvanou Kingsbridgeská kolej, kde může žít v úctě k Bohu a odříkání osm mnichů, kteří tu zároveň studují.

„Do Oxfordu!“ zvolal Anthony a tváří se mu mihl výraz úzkosti a odporu. „Proč?“

„Studovat. To mají mniši dělat.“

„Já jsem nikdy do Oxfordu nešel – a jsem převor.“

To byla pravda, ovšem Anthony se v důsledku toho někdy ocital v nevýhodě vůči svým starším kolegům. Sakristián, pokladník a někteří další klášterní hodnostáři neboli obediantiariové byli absolventy univerzity, stejně jako všichni lékaři. Měli pohotové myšlení a byli zdatní v disputacích, zatímco Anthony ve srovnání s nimi někdy vypadal neobratný, zejména při kapitule, každodenním setkání všech mnichů. Godwyn si toužil osvojit pronikavou logiku a sebejistou nadřazenost, kterou pozoroval u mužů z Oxfordu. Nechtěl být jako strýc.

Jenže tohle říct nemohl. „Chci se učit,“ vysvětlil mu.

„Proč se učit kacířství?“ namítl pohrdavě Anthony. „Oxfordští studenti zpochybňují učení církve!“

„Aby mu lépe rozuměli.“

„To je zbytečné a nebezpečné.“

Godwyn se v duchu tázal, proč kvůli tomu Anthony nadělá tolik povyku. Převor si nikdy s kacířstvím starosti nedělal a Godwyn neměl ani v nejmenším zájem stavět se proti přijímaným doktrínám. Zamračil se. „Myslel jsem, že ty a matka chováte jisté ambice, pokud jde o mou budoucnost,“ připomněl. „Vy nechcete, abych postoupil, stal se obediantiariem a jednoho dne třeba převorem?“

„Nakonec ano. Ale kvůli tomu nemusíš odcházet z Kingsbridge.“

Ty nechceš, abych postupoval moc rychle, abych tě náhodou nepředčil, a nechceš, abych z města odešel, protože bys mohl ztratit nade mnou vliv, pomyslel si Godwyn v náhlém záblesku pochopení. Litoval, že tento odpor ke svým plánům nepředvídal. „Nechci studovat teologii,“ poznamenal.

„Co tedy?“

„Lékařství. Je to tak důležitá část naší práce.“

Anthony sešpulil rty. Godwyn tentýž nesouhlasný výraz znal už z matčiny tváře. „Klášter si nemůže dovolit za tebe platit,“ namítl Anthony. „Uvědomuješ si, že jedna jediná kniha stojí aspoň čtrnáct šilinků?“

Godwyna to překvapilo. Věděl, že si studenti mohou půjčovat knihy po stránkách, ale to nebylo to hlavní. „A co studenti, kteří tam už jsou?“ zeptal se. „Kdo je platí?“

„Dva podporují jejich rodiny a jednoho jeptišky. Převorství platí za tři další, ale víc si dovolit nemůžeme. Na koleji jsou ve skutečnosti pro nedostatek peněz dvě místa neobsazená.“

Godwyn věděl, že převorství má finanční potíže. Na druhou stranu má obrovské zdroje příjmů: tisíce akrů půdy, mlýny, rybníky a lesy. Ohromný příjem získává z kingsbridgeského trhu. Nemohl uvěřit, že mu strýc odmítá dát peníze na studium v Oxfordu. Cítil se zrazený. Anthony je jeho učitel a příbuzný. Vždy mu dával přednost před ostatními mladými mnichy. Nyní se však pokouší Godwyna brzdit.

„Lékaři přinášejí převorství peníze,“ nadhodil. „Jestliže nebudeš školit mladé muže, staří nakonec zemřou a převorství bude chudší.“

„Bůh se postará.“

Tato nesnesitelná fráze byla Anthonyho věčnou odpovědí. Příjem převorství z každoročního trhu s ovčí vlnou už několik let klesá. Lidé z města naléhali na Anthonyho, aby vložil peníze do lepších zařízení pro obchodníky s vlnou – do stanů, stánků, latrín, i do budovy burzy vlny –, on však vždy odmítl a zdůvodňoval to chudobou. A když ho vlastní bratr Edmund varoval, že trh nakonec zcela upadne, odpověděl: „Bůh se postará.“

Godwyn odsekl: „Tak dobrá, třeba se postará i o peníze, abych mohl jít do Oxfordu.“

„Třeba.“

Godwyn pociťoval bolestné zklamání. Toužil odejít z rodného města a dýchat jiný vzduch. Na Kingsbridgeské koleji by samozřejmě podléhal téže klášterní disciplíně – byl by nicméně daleko od strýce a matky a tato vyhlídka byla lákavá.

Ještě se nehodlal vzdát: „Matka bude moc zklamaná, jestli tam nepůjdu.“

Anthony vypadal nesvůj. Nechtěl vyvolat hněv své úžasné sestry. „Ať se tedy modlí, aby se našly peníze.“

„Třeba bych je mohl dostat jinde,“ zkusil to Godwyn.

„Jak bys to udělal?“

Godwyn přemýšlel o odpovědi a nalezl inspiraci. „Mohl bych udělat to, co ty, a požádat matku Cecilii.“ To možné bylo. Cecilia ho vyváděla z míry – dokázala ho zastrašovat stejně jako Petranilla –, ale byla přístupnější jeho chlapeckému kouzlu. Bylo by ji možné přesvědčit, aby chytrému mladému mnichovi vzdělání zaplatila.

Návrh Anthonyho zaskočil. Godwyn viděl, že se snaží vymyslet nějakou námitku. Jenže argumentoval tak, jako by jeho hlavní starostí byly peníze, a nyní bylo těžké změnit stanovisko.

Zatímco Anthony váhal, vešla Cecilia.

Měla na sobě těžký plášť z jemné vlny – byla to její jediná slabost, ale nesnášela zimu. Pozdravila převora a pak se obrátila ke Godwynovi. „Tvá teta Rose je vážně nemocná,“ sdělila mu. Měla melodický hlas. „Možná do rána nevydrží.“

„Bůh s ní.“ Godwyn pocítil záchvěv soucitu. V rodině, kde každý musel vést, Rose jediná dokázala následovat. Její korunní plátky jako by byly ještě křehčí, protože je obklopovaly trny. „Není to velké překvapení,“ dodal. „Ale sestřenice Alice a Caris budou smutné.“

„Naštěstí mají tvou matku, která je utěší.“

„Ano.“ Útěcha není Petranillinou silnou stránkou, pomyslel si Godwyn – spíš umí způsobit, že člověk strachy ztuhne –, ale převorku neopravil. Raději jí nalil pohár jablečného moštu. „Není tu trochu chladno, ctihodná matko?“

„Málem tu mrzne,“ odpověděla bez obalu.

„Přiložím do krbu.“

Anthony potutelně poznamenal: „Synovec Godwyn je pozorný, protože chce, abys mu zaplatila studium v Oxfordu.“

Godwyn na něj upřel zuřivý pohled. Byl by si připravil opatrnou řeč a zvolil by nejlepší čas k jejímu přednesení. Nyní Anthony žádost vybreptne tím nejhloupějším způsobem.

Cecilia zavrtěla hlavou. „Myslím, že si nemůžeme dovolit financovat dva další.“

Teď byl zase překvapen Anthony. „On tě žádal ještě někdo jiný o peníze na studium v Oxfordu?“

„Asi bych to neměla říkat,“ odpověděla Cecilia. „Nechci dostat nikoho do nesnází.“

„To není důležité,“ vmísil se rozmrzele Anthony. Potom se vzpamatoval a dodal: „Vždy jsme vděčni za tvou šlechetnost.“

Godwyn přiložil polena do krbu a odešel. Převorův dům se nacházel na severní straně katedrály. Kláštery a ostatní budovy převorství byly na opačné straně kostela. Godwyn se ubíral přes trávník před katedrálou ke klášterní kuchyni.

Již dávno ho napadlo, že by se s ním Anthony mohl kvůli Oxfordu trochu hašteřit, vykládat, že by měl počkat, až bude starší nebo až některý ze současných studentů bude absolvovat, protože Anthony byl od přírody hašteřivý člověk. Byl však Anthonyho chráněnec, a tak se spoléhal, že ho strýc nakonec podpoří. Anthonyho rozhodné odmítnutí ho nemile překvapilo.

Přemýšlel, kdo jiný ještě požádal převorku o podporu. Z šestadvaceti mnichů jich asi šest bylo v Godwynově věku: mohl to být kterýkoli z nich. V kuchyni pomáhal kuchaři pomocník správce klášterního skladu Theodorik. Nemůže s ním soupeřit o Ceciliiny peníze on? Godwyn ho sledoval, jak klade husu na tác s miskou jablečného protlaku. Theodorik má hlavu na studium. Mohl by to být uchazeč.

Godwyn nesl oběd zpátky do převorova domu se znepokojivým pocitem. Pokud se Cecilia rozhodla pomoci Theodorikovi, nevěděl, co má dělat. Žádný nouzový plán neměl.

Jednoho dne se chce stát kingsbridgeským převorem. Byl si jistý, že by tu práci zastal lépe než Anthony. A jestliže bude úspěšným převorem, mohl by stoupat výš a stát se biskupem, arcibiskupem nebo možná královským úředníkem či poradcem. Měl jen nejasnou představu, co by si s takovou mocí počal, ale silně cítil, že mu v životě náleží nějaké vyšší postavení. K takovým výšinám však vedly pouze dvě cesty. Jednou byl šlechtický původ, druhou pak vzdělání. Godwyn pocházel z rodiny obchodníků s vlnou, jeho jedinou nadějí je tedy univerzita. A k tomu bude potřebovat Ceciliiny peníze.

Položil oběd na stůl. Cecilia se ptala: „Ale jak král zemřel?“

„Upadl,“ odpověděl Anthony.

Godwyn porcoval husu. „Mohu ti dát kousek prsou, ctihodná matko?“

„Ano, prosím. Upadl?“ pronesla pochybovačně. „Děláš, jako by král byl stařec sešlý věkem. Bylo mu čtyřicet tři!“

„Říkají to jeho žalářníci.“ Sesazený bývalý král byl vězněm na hradě Berkeley, pár dní jízdy od Kingsbridge.

„Ach, ano, jeho žalářníci,“ přikývla Cecilia. „Mortimerovi lidi.“ Odsuzovala Rogera Mortimera, hraběte z Marche. Nejenže vedl povstání proti Eduardu II., ale také svedl královu manželku královnu Isabellu.

Pustili se do jídla. Godwyn přemýšlel, jestli něco zbude.

Anthony se tázavě obrátil na Cecilii. „Mluvíš, jako bys tušila něco zlověstného.“

„Ovšemže ne – ale jiní ano. Povídá se…“

„Že byl zavražděn? Vím. Jenže já jsem viděl mrtvolu, nahou. Na těle nebyly patrné žádné známky násilí.“

Godwyn věděl, že by neměl vyrušovat, ale neodolal. „Proslýchá se, že když král umíral, celá vesnice Berkeley slyšela jeho bolestný křik.“

Anthony vypadal přísně. „Když umře král, vždycky se vyrojí pověsti.“

„Tento král nezemřel jen tak,“ soudila Cecilia. „Nejprve ho parlament sesadil – něco takového se ještě nikdy nestalo.“

Anthony ztišil hlas. „Důvody k tomu byly silné. Byly tu hříchy nečistoty.“

Mluvil záhadně, ale Godwyn věděl, co má na mysli. Eduard měl své „favority“ – mladíky, které měl nepřirozeně rád. První z nich, Peter Gaveston, získal tolik moci a výsad, že vzbudil žárlivost a zášť baronů a nakonec ho popravili pro velezradu. Jenže pak přišli další. Žádný div, říkali lidé, že si královna našla milence.

„Něčemu takovému nevěřím,“ prohlásila Cecilia, který byla vášnivá stoupenkyně krále. „Možná je pravda, že psanci v lesích se takovým nechutným praktikám oddávají, ale muž královské krve by nikdy tak nízko neklesl. Nezbylo tam ještě nějaké maso?“

„Jistě,“ přisvědčil Godwyn a skryl zklamání. Odřízl z husy poslední kousek a předložil ho převorce.

Anthony pokračoval: „Aspoň tu teď není nikdo, kdo by se postavil proti novému králi.“ Syn Eduarda II. a královny Isabelly byl korunován jako král Eduard III.

„Je mu čtrnáct roků a na trůn ho dosadil Mortimer,“ podotkla Cecilia. „Kdo bude skutečným vládcem?“

„Šlechta je ráda, že má v zemi klid.“

„Zejména ti, kdo jsou Mortimerovi přítelíčkové.“

„Myslíš takoví, jako je hrabě Roland ze Shiringu?“

„Dneska jen zářil…“

„Nechceš naznačovat…“

„Že má něco společného s královým ‚upadnutím‘? To rozhodně ne.“ Převorka dojedla zbytek masa. „Mluvit o něčem takovém by bylo nebezpečné, i mezi přáteli.“

„Vskutku.“

Ozvalo se zaklepání a vstoupil Saul Bělohlav. Byl stejně starý jako Godwyn. Nemůže být on tím soupeřem? Je inteligentní a schopný a má velkou výhodu, že je vzdálený příbuzný hraběte ze Shiringu. Godwyn však pochyboval, že by měl ctižádost jít do Oxfordu. Byl oddaný a plachý, typ člověka, pro kterého pokora není žádná ctnost, protože je pro něj zcela přirozená. Ovšem možné je všechno.

„Do špitálu přišel nějaký rytíř, který utrpěl těžkou ránu mečem,“ oznámil Saul.

„Zajímavé,“ zavrčel Anthony, „ale sotva natolik otřesné, aby se tím ospravedlnilo rušení převora a převorky při obědě.“

Saul vypadal polekaně. „Prosím o prominutí, otče převore,“ zakoktal. „Ale vznikl spor ohledně jeho ošetření.“

Anthony si povzdechl. „Hm, husa je pryč,“ zachmuřil se a vstal od stolu.

Cecilia šla s ním a Godwyn se Saulem je následovali. Vstoupili do katedrály u severní příčné lodi, prošli křížením, ze severního transeptu ven a křížovou chodbou do špitálu. Raněný rytíř ležel na nejbližším lůžku u oltáře, jak se slušelo na jeho postavení.

Převor Anthony se bezděčně překvapením zajíkl. Chvíli na něm bylo patrné leknutí a strach. Rychle se však vzpamatoval a jeho tvář byla opět bezvýrazná.

Ovšem Cecilii nic neuniklo. „Ty tohoto muže znáš?“ zeptala se Anthonyho.

„Myslím, že ano. Je to sir Thomas Langley, jeden z mužů hraběte z Monmouthu.“

Byl to pohledný muž, asi pětadvacetiletý, s širokými rameny a dlouhýma nohama. Do pasu byl nahý a svalnaté tělo měl křížem krážem poseté jizvami z dřívějších bojů. Vypadal bledý a vyčerpaný.

„Přepadli ho na cestě,“ vysvětlil jim Saul. Podařilo se mu útočníky odrazit, ale potom se musel sám odvléct více než míli do města. Ztratil spoustu krve.“

Rytíř měl levé předloktí rozseknuté od lokte k zápěstí. Byla to čistá rána očividně způsobená ostrým mečem.

Vedle pacienta stál zkušený klášterní lékař bratr Joseph. Joseph byl třicátník, malý muž s velkým nosem a špatnými zuby. Konstatoval: „Rána by měla zůstat otevřená a měla by se potřít mastí, aby se vytáhl hnis. Špatné tělesné šťávy se tak dostanou ven a rána se zhojí zevnitř.“

Anthony přikývl. „Tak jaký spor?“

„Matthew Lazebník má jiný nápad.“

Matthew byl holič-ranhojič z města. Stál uctivě vzadu, ale nyní vykročil dopředu s koženým pouzdrem, ve kterém měl své drahé, ostré nože. Byl to malý hubený mužík s bystrýma modrýma očima a vážným výrazem.

Anthony se na Matthewa ani nepodíval, ale zeptal se Josepha: „Co ten tady dělá?“

„Rytíř ho zná a poslal pro něj.“

Anthony promluvil k Thomasovi. „Jestli si to chceš nechat zprznit, proč jsi přišel do špitálu na převorství?“

V rytířově bílém obličeji se mihl náznak úsměvu, ale muž byl zřejmě příliš vyčerpaný, než aby mohl odpovědět.

Matthew se Anthonyho opovržením očividně nedal zastrašit a vyjádřil se s překvapivou sebejistotou. „Viděl jsem na bojišti už mnoho takových ran, otče převore. Nejlepší léčba je ta nejjednodušší: omýt ránu teplým vínem, potom ji pevně sešít a ovázat.“ Nebyl tak uctivý, jak vypadal.

Vmísila se matka Cecilia. „Jestlipak naši mladí mniši mají na tuto otázku nějaký názor?“ zeptala se.

Anthony vypadal netrpělivě, ale Godwyn si uvědomil, oč jí jde. Toto je zkouška. Třeba je soupeřem o její peníze Saul.

Odpověď byla snadná, a tak Godwyn spustil jako první. „Bratr Joseph studoval staré mistry,“ zdůraznil. „Musí to vědět nejlépe. Nepředpokládám, že Matthew vůbec umí číst.“

„Umím, bratře Godwyne,“ protestoval Matthew. „A mám knihu.“

Anthony se rozesmál. Představa holiče s knihou mu připadala stejně bláznivá jako představa koně s kloboukem. „Jakou knihu?“

„Knihu uzdravování od Avicenny, slavného islámského lékaře. Přeloženou z arabštiny do latiny. Celou jsem ji pomalu přečetl.“

„A tvou léčbu navrhuje Avicenna?“

„Ne, ale –“

„Tak je to.“

Matthew se nevzdával. „Jenže víc než z té knihy jsem se o léčení naučil, když jsem putoval s armádami a ošetřoval raněné.“

Matka Cecilia se zeptala: „Saule, jaký je tvůj názor?“

Godwyn očekával, že Saul odpoví stejně, tudíž soutěž bude nerozhodná. Avšak Saul, třebaže vypadal nervózně a nesměle, Godwynovi odporoval. „Holič může mít pravdu,“ usoudil. Godwyna to potěšilo. Saul se zastává nesprávné strany. „Léčba, kterou navrhuje bratr Joseph, by mohla být vhodnější pro poranění způsobená roztříštěním či rozdrcením, s jakými se setkáváme na stavbách, kdy je poškozena kůže a svalstvo široko kolem rány. Předčasným zavřením takové rány by se mohly uzavřít zlé šťávy v těle. Toto je čistý řez a čím dříve se uzavře, tím rychleji se vyléčí.“

„Nesmysl,“ zavrčel převor Anthony. „Jak by mohl mít pravdu městský holič a nikoli vzdělaný mnich?“

Godwyn potlačil vítězný úšklebek.

Dveře se rozlétly dokořán a vkráčel mladý muž v kněžském hábitu. Godwyn poznal Richarda ze Shiringu, mladšího ze dvou synů hraběte Rolanda. Převora a převorku pozdravil tak ledabylým kývnutím, až to působilo nezdvořile. Šel přímo k lůžku a promluvil na rytíře. „Co se u čerta děje?“

Thomas zvedl ochable ruku a pokynul Richardovi, aby přistoupil blíž. Mladý kněz se nad pacientem sklonil. Thomas mu šeptal do ucha.

Otec Richard se otřeseně odtáhl. „V žádném případě!“ rozhorlil se.

Thomas mu znovu pokynul a vše se opakovalo: další šepot, další pobouřená odezva. Tentokrát se Richard zeptal: „Ale proč?“

Thomas neodpověděl.

Richard pokračoval: „Žádáš něco, co není v naší moci ti poskytnout.“

Thomas pevně přikývl, jako by chtěl vyjádřit: Je to ve vaší moci.

„Nedáváš nám na vybranou.“

Thomas chabě zavrtěl hlavou ze strany na stranu.

Richard se obrátil k převoru Anthonymu. „Sir Thomas si přeje stát se tady v klášteře mnichem.“

Nastala chvíle překvapeného mlčení. První se ozvala Cecilia: „Ale on je násilník!“

„No tak, to není nic nového,“ prohlásil netrpělivě Richard. „Bojovník se někdy rozhodne, že zanechá válčení a začne usilovat o odpuštění svých hříchů.“

„Možná jako stařec,“ připustila Cecilia. „Tomuto muži není ani pětadvacet. Prchá před nějakým nebezpečím.“ Pohlédla přísně na Richarda. „Kdo ho ohrožuje na životě?“

„Kroť svou zvědavost,“ osopil se na ni Richard. „Chce se stát mnichem, ne jeptiškou, tak se nemusíš dál vyptávat.“ Takto mluvit s převorkou bylo otřesné, ale synům hrabat taková hrubost prochází. Obrátil se k Anthonymu. „Musíš ho přijmout.“

Anthony namítl: „Převorství je příliš chudé na to, aby mohlo přijímat další mnichy – ledaže by tu byl nějaký dar, který by náklady uhradil…“

„To se zařídí.“

„Muselo by to být přiměřené potřebám –“

„To se zařídí!“

„Dobrá.“

Cecilii to bylo podezřelé. Zeptala se Anthonyho: „Ty víš o tom muži víc, než jsi mi řekl?“

„Nevidím důvod ho odmítnout.“

„Proč si myslíš, že to je upřímný kajícník?“

Všichni pohlédli na Thomase. Měl zavřené oči.

Anthony odpověděl: „Svou upřímnost bude muset prokázat v průběhu noviciátu jako každý jiný.“

Bylo zřejmé, že ji to neuspokojilo, ale Anthony ji výjimečně nežádá o peníze, a tak nemohla nic dělat. „Měli bychom mu raději ošetřit ránu,“ navrhla.

Saul upozornil: „Odmítl léčbu bratra Josepha. Proto jsme museli zajít za otcem převorem.“

Anthony se sklonil nad pacientem. Hlasitě, jako by mluvil s hluchým, řekl: „Musíš být ošetřen tak, jak navrhuje bratr Joseph. On to ví nejlépe.“

Thomas byl očividně v bezvědomí.

Anthony se obrátil k Josephovi. „Už nic nenamítá.“

Matthew Lazebník varoval: „Může přijít o paži!“

„Radši jdi,“ vyzval ho Anthony.

Matthew rozhněvaně odešel.

Anthony navrhl Richardovi: „Třeba by sis dal pohár moštu v převorově domě.“

„Rád.“

Při odchodu Anthony přikázal Godwynovi: „Zůstaň tady a pomoz matce Cecilii. Před večerní bohoslužbou se u mě zastav. Povíš mi, jak se rytíř zotavuje.“

Převora Anthonyho obvykle nezajímalo, jestli se jednotliví pacienti uzdravují či nikoli. O tohoto jevil zcela zřejmě zvláštní zájem.

Godwyn sledoval, jak bratr Joseph potírá mastí paži rytíře v bezvědomí. Myslel si, že správnou odpovědí na otázku si patrně zajistil Ceciliinu finanční podporu, ale dychtil slyšet to od ní zcela jasně. Když bratr Joseph skončil a Cecilia omývala Thomasovi čelo růžovou vodou, prohodil: „Doufám, že uvážíš mou žádost příznivě.“

Ostře na něj pohlédla. „Můžu ti rovnou říct, že jsem se rozhodla dát peníze Saulovi.“

Godwyn byl otřesen. „Ale vždyť já jsem odpověděl správně!“

„Skutečně?“

„Přece jsi nesouhlasila s tím holičem?“

Zvedla obočí. „Ty mě vyslýchat nebudeš, bratře Godwyne.“

„Omlouvám se,“ vyhrkl okamžitě. „Prostě tomu nerozumím.“

„Já vím.“

Jestliže se hodlá vyjadřovat záhadně, nemá smyslu jí nic říkat. Godwyn se odvrátil, celý roztřesený zuřivostí a zklamáním. Ona dává peníze Saulovi! Protože je příbuzný hraběte? Godwyn si pomyslel, že ne: je příliš nezávislá. Usoudil, že jazýček na vahách vychýlila Saulova nápadná zbožnost. Jenže Saul nedokáže nikdy nic a nikoho vést. Takové mrhání penězi! Godwyn nevěděl, jak to všechno má povědět matce. Bude zuřit – ale komu to bude dávat za vinu? Anthonymu? Godwynovi samotnému? Představil si matčin hněv a zmocnil se ho povědomý pocit strachu.

Právě když o ní přemýšlel, uviděl, jak dveřmi na opačném konci matka, vysoká žena s mohutným poprsím, vchází do špitálu. Zachytila jeho pohled a zůstala stát u dveří. Čekala, až k ní dojde. Kráčel pomalu a snažil se vymyslet, co jí řekne.

„Tvá teta Rose umírá,“ oznámila mu Petranilla, sotva se přiblížil.

„Nechť Bůh žehná její duši. Matka Cecilia mi to už řekla.“

„Vypadáš otřeseně – ale vždyť jsi věděl, jak je nemocná.“

„To není kvůli tetě Rose. Mám jiné špatné zprávy.“ Polkl. „Nemůžu jít do Oxfordu. Strýc Anthony to nezaplatí a matka Cecilia mne odmítla také.“

K jeho velké úlevě ihned nevybuchla. Ústa se jí však stáhla do chmurné linky. „Ale proč?“ nechápala.

„On nemá peníze a ona posílá Saula.“

„Saula Bělohlava? Z toho nikdy nic nebude.“

„Bude z něj aspoň lékař.“

Pohlédla mu do očí a Godwyn se rázem zmenšil. „Myslím, že jsi to nezvládl,“ vytkla mu. „Měl jsi to se mnou předem projednat.“

Obával se, že se to bude ubírat tímto směrem. „Jak můžeš říkat, že jsem to nezvládl?“ protestoval.

„Měl jsi mě nechat, abych promluvila s Anthonym jako první. Byla bych ho obměkčila.“

„Přesto ti to mohl odmítnout.“

„A dřív než jsi oslovil Cecilii, měl sis zjistit, jestli ji už někdo nepožádal o totéž. Pak jsi mohl její důvěru v Saula podkopat a promluvit s ní teprve potom.“

„A jak jsem to měl asi udělat?“

„Musí mít nějaké slabé místo. Mohl jsi zjistit, co to je, a zařídit, aby se jí to doneslo. Teprve až by se cítila rozčarovaná, mohl jsi za ní přijít ty sám.“

Pochopil smysl toho, co říká. „To mě nikdy nenapadlo,“ přiznal. Svěsil hlavu.

S ovládaným hněvem mu vysvětlila: „Tyhle věci musíš plánovat, jako hrabata plánují bitvy.“

„Teď to vidím,“ uznal, ale do očí se jí nepodíval. „Už nikdy takovou chybu neudělám.“

„To doufám.“

Opět se na ni podíval. „Co budu dělat?“

„Já se nevzdávám.“ V obličeji se jí objevil odhodlaný výraz, který Godwyn dobře znal. „Ty peníze obstarám.“

Godwyn pocítil záchvěv naděje, ale neuměl si představit, jak by matka mohla takový příslib splnit. „Kde je seženeš?“ zeptal se.

„Vzdám se svého domu a přestěhuju se k bratru Edmundovi.“

„Přijme tě?“ Edmund je velkorysý muž, ale někdy se dostával se sestrou do rozporu.

„Myslím, že ano. Brzy se stane vdovcem a bude potřebovat hospodyni. Ne že by Rose byla v této úloze někdy zvlášť výkonná.“

Godwyn zavrtěl hlavou. „Přesto budeš potřebovat peníze.“

„K čemu? Edmund mi poskytne ubytování a stravu, a těch pár drobností, které bych mohla potřebovat, zaplatí. Já mu na oplátku budu řídit služebnictvo a vychovávat dcery. A ty dostaneš peníze, které jsem zdědila po tvém otci.“

Mluvila pevně, ale Godwyn z jejích pokřivených úst vyčetl hořkost lítosti. Věděl, jaká to pro ni bude oběť. Byla hrdá na svou nezávislost. Patřila k předním ženám z Kingsbridge – dcera zámožného muže a sestra významného obchodníka s vlnou – a tohoto postavení si cenila. Ráda zvala mocné muže a ženy z města, aby s ní pojedli a popili nejlepší víno. Nyní navrhuje, že se přestěhuje do bratrova domu a bude žít coby chudá příbuzná, která pracuje jako nějaká služka a je na bratrovi ve všem závislá. Bylo by to strašné zklamání. „To je příliš velká oběť,“ namítl Godwyn. „To nemůžeš udělat.“

Obličej jí ztvrdl a Petranilla maličko zvedla ramena, jako by se chystala převzít těžké břímě. „Ale ano, můžu,“ ujistila ho.

5

Gwenda řekla otci všechno.

Přísahala předtím na Ježíšovu krev, že tajemství zachová, takže teď přijde do pekla, jenže ona se bála otce víc než pekla.

Začal se jí vyptávat, kde dostala Skoka, nové štěně, a tak byla nucena vysvětlit, jak Hop zahynul. Nakonec vyšlo najevo všechno.

K jejímu překvapení ji neseřezal bičem. Táta ve skutečnosti vypadal potěšeně. Přiměl ji, aby ho zavedla na mýtinu v lese, kde se zabíjelo. Najít znovu to místo nebylo snadné, ale dostala se tam. Našli i mrtvoly dvou zbrojnošů v zelenožlutém oblečení.

Táta nejdřív otevřel jejich měšce. V obou bylo dvacet nebo třicet pencí. Ještě víc ho potěšily meče, které měly větší cenu než pár pencí. Začal mrtvé muže svlékat, což se mu jednou rukou dělalo špatně, a tak mu Gwenda musela pomáhat. Neživá těla byla nepříjemně těžká a na dotek tak divná. Táta chtěl, aby je vysvlékla ze všeho, co měli na sobě, včetně zablácených punčoch a špinavých spodků.

Zbraně zabalil do oblečení tak, že všechno vypadalo jako ranec hadrů. Potom s Gwendou odtáhli nahé mrtvoly zpátky do zeleného křoví.

Při návratu do Kingsbridge měl skvělou náladu. Vzal Gwendu do Jateční jámy, uličky u řeky, a tam ji zavedl do velké špinavé krčmy U Bílého koně. Koupil Gwendě pohár piva a zmizel vzadu v domě s hospodským, kterého oslovoval „bráško Daveyi“. Gwenda tedy podruhé v jednom dnu pila pivo. Po pár minutách se táta znovu objevil, tentokrát bez rance.

Vrátili se na hlavní ulici a našli mámu, Philemona a děťátko v hostinci U Zvonu, vedle brány do převorství. Táta na mámu významně zamrkal a strčil jí velkou hrst peněz, aby je schovala v houni u nemluvňátka.

Odpoledne se nachylovalo a většina návštěvníků se již vracela do svých vesnic. Na cestu do Wigleigh však už bylo pozdě, a tak rodina stráví noc v hospodě. Podle táty si to nyní mohou dovolit, i když matka nervózně varovala: „Ať nikdo neví, že máš peníze!“

Gwenda byla unavená. Vstávala časně ráno a hodně toho nachodila. Lehla si na lavici a rychle usnula.

Probudila se, když se dveře do hospody s bouchnutím rozlétly dokořán. Polekaně zvedla hlavu a viděla, jak dovnitř vcházejí dva zbrojnoši. Nejprve ji napadlo, že to jsou duchové těch mužů zabitých v lese, a vytrpěla si chvilku čiré hrůzy. Pak si uvědomila, že to jsou jiní muži ve stejné uniformě, žluté na jedné straně a zelené na druhé. Mladší z nich nesl povědomý ranec hadrů.

Starší promluvil přímo na tátu. „Ty jsi Joby z Wigleigh, viď?“

Gwendy se okamžitě znovu zmocnil strach. V mužově hlasu zněla vážná hrozba. Nic nepředstíral, byl prostě odhodlaný a působil dojmem, že je schopen všeho.

„Ne,“ zalhal instinktivně táta. „To je někdo jinej.“

Nevšímali si toho. Druhý muž položil ranec na stůl a rozbalil ho. Objevily se dvě žlutozelené haleny omotané kolem dvou mečů a dvou dýk. Podíval se na tátu a zeptal se: „Odkud to máš?“

„Nikdy jsem to neviděl, přísahám na kříž.“

Je hloupý, že to popírá, pomyslela si Gwenda se strachem. Oni z něj pravdu dostanou, stejně jako ji dostal on z ní.

Starší zbrojnoš konstatoval: „Davey, majitel Bílýho koně, říká, že to koupil od Jobyho z Wigleigh.“ Jeho hlas ztvrdl hrozbou a hrstka ostatních zákazníků se zvedla, rychle vyklouzla z hospody a zanechala tam pouze Gwendinu rodinu.

„Joby před chvílí odešel,“ bránil se táta zoufale.

Muž přikývl. „S manželkou, dvěma dětma a nemluvnětem.“

„Jo.“

Muž se nečekaně rychle pohnul. Silnou rukou popadl tátu za halenu a mrštil jím o zeď. Máma vykřikla a nemluvně se rozplakalo. Gwenda viděla, že muž má na pravé ruce vycpanou rukavici obšitou kovovými kroužky. Rozmáchl se a udeřil tátu do břicha.

Máma vykřikla: „Pomoc! Vražda!“ Philemon se rozbrečel.

Táta zbělal bolestí a podlomila se mu kolena, ale muž ho přidržel u zdi, aby neupadl, a udeřil ho znovu, tentokrát do obličeje. Tátovi z nosu a úst vytryskla krev.

Gwenda chtěla vykřiknout a otevřela ústa dokořán, ale z hrdla jí žádný zvuk nevyšel. Považovala otce za všemocného – třebaže často prohnaně předstíral, že je slabý nebo zbabělý, aby vzbudil soucit nebo aby odvrátil něčí hněv – a zděsilo ji, když ho spatřila tak bezmocného.

Ve dveřích do zadní části domu se objevil hostinský. Byl to velký muž, třicátník. Za ním vykukovala baculatá holčička. „Co to znamená?“ pronesl rozhodným hlasem.

Zbrojnoš se na něj ani nepodíval. „Ty se do toho nepleť,“ odbyl ho a udeřil tátu znovu do břicha.

Táta vrhnul krev.

„Nech toho,“ vyzval ho hostinský.

Zbrojnoš odsekl: „Kdo si myslíš, že jsi?“

„Jsem Paul od Zvonu a tohle je můj dům.“

„Tak tedy, Paule od Zvonu, hleď si svýho, jestli nechceš přijít k úrazu.“

„Nejspíš si myslíš, že si můžeš dělat, co chceš, když máš tuhle uniformu.“ V Paulově hlasu znělo opovržení.

„Dost ses trefil.“

„Ostatně čí jsou to barvy?“

„Královniny.“

Paul otočil hlavu a promluvil přes rameno. „Bessie, utíkej pro Johna Konstábla. Jestli má bejt v mojí hospodě někdo zavražděnej, chci, aby to konstábl dosvědčil.“ Holčička zmizela.

„Žádný zabíjení tady nebude,“ prohlásil zbrojnoš. „Joby si to rozmyslel. Rozhodl se, že mě dovede na místo, kde oloupil dva mrtvý muže – viď, Joby?“

Táta nemohl mluvit, ale přikývl. Muž ho pustil a on spadl na kolena a kašlal a zvracel.

Muž pohlédl na ostatní členy rodiny. „A dítě, co bylo svědkem tý bitky…?“

Gwenda vykřikla: „Ne!“

Spokojeně přikývl. „Zřejmě ta holka s krysím ksichtem.“

Gwenda se vrhla k matce. Máma zaúpěla: „Maria, Matko Boží, zachraň to dítě.“

Muž popadl Gwendu za paži a hrubě ji odtáhl od matky. Hlasitě se rozplakala. Hrubě ji okřikl: „Přestaň vřískat, nebo to schytáš jako ten tvůj mizernej fotr.“

Gwenda stiskla zuby, aby přestala křičet.

„Tak vstávej, Joby.“ Muž vytáhl tátu na nohy. „Seber se, čeká nás projížďka.“

Druhý muž posbíral oblečení a zbraně.

Když vycházeli z hostince, máma horečně zvolala: „Udělej všechno, co budou chtít!“

Muži měli koně. Gwenda jela před starším mužem a tátu vysadili do stejné pozice na druhého koně. Táta jen bezmocně sténal, a tak je vedla Gwenda. Teď už si cestu pamatovala dobře, protože ji prošla dvakrát. Na koni se pohybovali rychle, ale přesto se už stmívalo, když dorazili k mýtině.

Mladší muž zůstal u Gwendy a táty, zatímco starší vytáhl z houští mrtvoly jejich druhů.

„Ten Thomas musí bejt dobrej, když vyřídil najednou Harryho i Alfreda,“ přemítal při pohledu na mrtvoly. Gwenda si uvědomila, že muži nevědí o ostatních dětech. Přiznala by se, že tu nebyla sama a že jednoho z mužů zabil Ralph, ale byla příliš vyděšená, než aby dokázala promluvit. „Alfredovi skoro uříznul hlavu,“ pokračoval starší muž. Otočil se a podíval se na Gwendu. „Nemluvili o nějakým dopisu?“

„Nevím!“ odpověděla opět nalezeným hlasem. „Měla jsem zavřený oči, protože jsem se bála, a neslyšela jsem, co říkají! Je to pravda, řekla bych vám, kdybych to věděla!“

„Pokud od něj ten dopis vůbec dostali, stejně jim ho zase sebral, když je zabil,“ poznamenal ke svému druhovi. Rozhlédl se po stromech kolem mýtiny, jako by dopis mohl viset mezi usychajícím listím. „Nejspíš ho teď má v převorství, a tam na něj vlítnout nemůžem, protože bysme znesvětili klášter.“

Druhý muž pokrčil rameny. „Aspoň můžem podat přesnou zprávu o tom, co se stalo, a vzít mrtvoly domů, aby měly křesťanskej pohřeb.“

Náhle nastal rozruch. Táta se vymanil ze sevření druhého muže a vrhl se přes mýtinu. Jeho únosce vyrazil za ním, ale starší zbrojnoš ho zarazil. „Ať táhne – proč ho teď zabíjet?“

Gwenda se tiše rozplakala.

„A co to dítě?“ zeptal se mladší muž.

Gwenda si byla jistá, že ji zavraždí. Skrz slzy nic neviděla a vzlykala tak silně, že ani nedokázala prosit o život. Zemře a přijde do pekla. Čekala na svůj konec.

„Pusť ji,“ zabručel starší muž. „Nenarodil jsem se proto, abych zabíjel malý holky.“

Mladší muž ji pustil a šťouchl ji do zad. Zavrávorala a upadla. Zvedla se, otřela si oči, aby viděla, a klopýtala pryč.

„Padej, utíkej,“ křikl muž za ní. „Dneska máš šťastnej den!“

Caris nemohla spát. Vstala z postele a šla do maminčina pokoje. Tatínek seděl na stoličce a upíral pohled na nehybnou postavu na lůžku.

Maminka měla zavřené oči a tvář se jí ve světle svíčky leskla potem. Zdálo se, že sotva dýchá. Caris uchopila její bledou ruku: byla strašně studená. Sevřela ji do dlaní a snažila se ji zahřát.

Zeptala se: „Proč jí brali krev?“

„Domnívají se, že nemoc někdy pochází od přemíry jedné z tělesných šťáv. Doufají, že ji s krví odeberou.“

„Jenže jí to nepomohlo.“

„Ne. Ve skutečnosti se zdá, že je na tom hůř.“

Caris vyhrkly slzy. „Proč jsi jim tedy dovolil, aby to udělali?“

„Kněží a mniši studujou díla starých filozofů. Vědí toho víc než my.“

„Já tomu nevěřím.“

„Je těžké vědět, čemu má člověk věřit, pampeliško.“

„Kdybych byla lékař, dělala bych jen takové věci, které lidem pomůžou.“

Tatínek neposlouchal. Soustředěně hleděl na maminku. Předklonil se, strčil ruku pod přikrývku a dotkl se maminčiny hrudi těsně pod levým prsem. Caris viděla pod jemnou vlnou obrysy jeho velké ruky. Přidušeně vzlykl, pak pohnul rukou a přitlačil silněji. Chvíli ji tak držel.

Zavřel oči.

Zdálo se, že pomalu padá dopředu, až se ocitl na kolenou vedle postele, jako by se modlil s hlavou na maminčině stehnu a s rukou stále na její hrudi.

Uvědomila si, že tatínek pláče. Nic děsivějšího se jí ještě nikdy nepřihodilo, bylo to mnohem děsivější než vidět zabitého muže v lese. Děti pláčou, ženy pláčou, slabí a bezmocní lidé pláčou, ale tatínek neplakal nikdy. Měla pocit, jako by končil svět.

Musí sehnat pomoc. Nechala maminčinu studenou ruku vyklouznout ze svých dlaní na přikrývku, kde ruka zůstala nehybně ležet. Vrátila se do svého pokoje a zatřásla ramenem spící Alice. „Musíš se probudit!“ křikla.

Alice zpočátku neotevírala oči.

„Tatínek pláče!“ dodala Caris.

Alice se na posteli posadila. „Nemůže plakat,“ zavrtěla hlavou.

„Vstávej!“

Alice vstala z postele. Caris vzala starší sestru za ruku a odebrala se s ní do maminčina pokoje. Tatínek teď stál a s očima zalitýma slzami se díval na nehybnou tvář na polštáři. Alice na něj vytřeštila oči. Caris zašeptala: „Říkala jsem ti to.“

Na druhé straně lůžka stála teta Petranilla.

Tatínek spatřil dívky stojící ve dveřích. Přistoupil k nim. Každé položil paži kolem ramen, přitáhl je k sobě a objal je. „Maminka odešla k andělům,“ zašeptal. „Modlete se za její duši.“

„Buďte statečná, děvčata,“ dodala Petranilla. „Odteď budu vaše máma já.“

Caris si otřela slzy z očí a pohlédla na tetu. „Ach, ne, nebudeš,“ vzlykla.

ČÁST DRUHÁ  8. až 14. června 1337

6

Osvatodušní neděli v roce, kdy bylo Merthinovi jednadvacet, dopadl na kingsbridgeskou katedrálu příval deště.

Od břidlicové střechy se odrážely velké kapky, okapními žlaby proudily potoky vody, z chrličů tryskaly gejzíry, po opěrných zdech stékaly provazy deště a po klenbách a sloupech se řítily vodní bystřiny a máčely sochy svatých. Obloha, velkolepý chrám i město se ponořily do odstínů mokré šedi.

Svatodušní neděle připomíná chvíli, kdy Duch svatý sestoupil na Ježíšovy žáky. Sedmá neděle po Velikonocích připadala vždy na květen nebo červen, často krátce poté, co byla v Anglii ostříhána většina ovcí. A tak to byl také vždy první den kingsbridgeského prodejního trhu s vlnou.

Když se Merthin brouzdal lijákem ke katedrále na ranní bohoslužbu, musel trhem projít. V marném pokusu udržet obličej v suchu si přetáhl kapuci přes čelo. Na rozlehlém trávníku západně od kostela rozložily stovky obchodníků své stánky – a pak je všichni zase před deštěm rychle zakrývali naolejovanou pytlovinou nebo plstěnou tkaninou. Klíčovými postavami na trhu byli obchodníci s vlnou, od malých podnikavců, kteří shromažďovali zboží od hrstky vesničanů, až po velké obchodníky, jako byl Edmund, který měl na prodej plné skladiště žoků vlny. Vedle nich se shlukovaly podružné stánky, kde se prodávalo snad všechno, nač člověk pomyslí: sladké víno z Porýní, hedvábný brokát se zlatým vláknem z toskánského města Lucca, skleněné mísy z Benátek, zázvor a pepř z míst na Východě, která jen málokdo dokáže vůbec pojmenovat. A nakonec tu byli obyčejní obchodníci a poskytovatelé služeb, kteří se starali o běžné potřeby návštěvníků i stánkařů: pekaři, sládkové, cukráři, kartářky a nevěstky.

Stánkaři čelili dešti statečně. Žertovali a snažili se vytvořit jakousi masopustní náladu, ale počasí jejich ziskům nepřálo. Někteří museli obchodovat, i kdyby trakaře padaly: italští a vlámští kupci potřebovali jemnou anglickou vlnu pro tisíce pilných tkalcovských stavů ve Florencii a Bruggách. Ovšem příležitostní zákazníci zůstali doma: manželka rytíře se rozhodla, že se bez muškátového oříšku a skořice obejde, úspěšný vesničan si řekl, že to vydrží se starým kabátem ještě jednu zimu, a právník usoudil, že jeho milenka vlastně zlatý náramek nepotřebuje.

Merthin se nic kupovat nechystal. Neměl žádné peníze. Byl neplaceným učněm a bydlel u svého mistra, Elfrika Stavitele. Najíst dostával u rodinného stolu, spal na podlaze v kuchyni a nosil Elfrikovo obnošené oblečení, ale nedostával žádnou mzdu. Za dlouhých zimních večerů vyřezával důmyslné hračky, které za pár pencí prodával – šperkovnici s tajnými přihrádkami nebo kohoutka, který vyplazuje jazyk, když se zatahá za ocas – ale v létě na to neměl čas, neboť řemeslníci pracují až do tmy.

Jeho učňovská léta však už skoro končila. Ani ne za šest měsíců, prvního dne měsíce prosince, se ve svých jednadvaceti letech stane řádným členem kingsbridgeského cechu tesařů. Už se nemohl dočkat.

Velké západní dveře katedrály byly otevřené pro tisíce lidí z města a pro návštěvníky, kteří se zúčastní dnešní bohoslužby. Merthin vstoupil dovnitř a oklepal si vodu z oblečení. Kamenná podlaha byla od nanošené vody a bláta kluzká. Za pěkného dne by vnitřek kostela zjasňovaly sluneční paprsky, ale dnes bylo šero, barevná okenní skla zůstávala potemnělá a věřící byli zahaleni v tmavém, mokrém oblečení.

Kam se všechen ten déšť poděje? Kolem kostela nebyly žádné odvodňovací příkopy. Voda – tisíce a tisíce galonů – se prostě vsakovala do země. Stéká pořád níž a níž, až nakonec dopadá znovu jako déšť do pekla? Ne. Katedrála stála na svahu. Voda putovala pod zemí, prosakovala kopcem od severu k jihu. Základy velké kamenné budovy byly položeny tak, aby jimi voda protékala, neboť její zadržování bylo nebezpečné. Všechna tato dešťová voda se nakonec dostane do řeky na jižní hranici převorství.

Merthin si představoval, že cítí podzemní proud vody a jeho bubnující chvění přenášené skrz základy a dlážděnou podlahu až do chodidel.

Přiběhl k němu malý černý psík, vrtěl ocasem a radostně ho zdravil. „Zdravím tě, Malá,“ přivítal se s fenečkou a poplácal ji. Zvedl oči a spatřil její paní, Caris. Srdce se mu rozbušilo.

Měla na sobě zářivý šarlatový plášť, který zdědila po matce. Byla to jediná barevná skvrna v ponurém přítmí. Merthin se široce usmál, šťasten, že ji vidí. Těžko říct, čím je tak krásná. Měla drobný kulatý obličej s hezkými pravidelnými rysy, hnědé vlasy a zelené oči se zlatými skvrnkami. Nelišila se příliš od stovky jiných kingsbridgeských dívek. Nosí však vesele nasazený klobouk, z očí jí vyzařuje posměšná duchaplnost a teď se na Merthina dívá s uličnickým úsměškem, který slibuje neurčité, ale dráždivé rozkoše. Zná ji už deset let, ale teprve posledních pár měsíců ví, že ji miluje.

Přitáhla si ho za sloup, políbila ho na ústa a špičkou jazyka mu lehce přeběhla po rtech.

Líbali se, kdykoli se jim k tomu naskytla příležitost: v kostele, na tržišti, při setkání na ulici a – nejraději – když byl u ní doma a ocitli se sami. Žil pro ty chvíle. Myslel na to, jak ji líbá, než šel spát a opět sotva se probudil.

Chodil k ní domů dvakrát nebo třikrát týdně. Její otec Edmund ho měl rád, třebaže teta Petranilla nikoli. Edmund byl družný člověk a často Merthina zval, aby zůstal na večeři, a Merthin pozvání vděčně přijímal, neboť věděl, že to bude lepší jídlo, než jaké by dostal v Elfrikově domě. Hráli s Caris šachy nebo dámu nebo jen seděli a povídali si. Rád ji pozoroval, zatímco mu něco vyprávěla nebo vysvětlovala. Její ruce kreslily ve vzduchu obrázky a tvář vyjadřovala pobavení či údiv. Caris všechno sdělovala v živých obrazech. Ovšem převážnou dobu jenom čekal na ty chvilky, kdy jí mohl ukrást polibek.

Letmo se rozhlédl po kostele: nikdo se na ně nedívá. Vklouzl rukou pod její plášť a dotkl se jí přes hebkou látku šatů. Měla teplé tělo. Podržel v dlani prs, malý a kulatý. Nesmírně se mu líbilo, jak se tělo poddává tlaku konečků jeho prstů. Nikdy ji neviděl nahou, ale její prsy znal důvěrně.

Ve snech docházel ještě dál. To se někde ocitali sami – na mýtině v lesích nebo ve velké ložnici na nějakém zámku – a oba byli nazí. Podivné však bylo, že jeho sny vždy končily o maličko dřív, těsně předtím, než do ní vnikl. Probouzel se s pocity marnosti.

Jednoho dne, myslíval si. Jednoho dne.

O manželství zatím nemluvili. Učňové se nemohou ženit, musel tedy čekat. Caris si určitě musela klást otázku, co budou dělat, až Merthin skončí s učením. Jenže tyto myšlenky nikdy nevyslovila. Zdálo se, že ji uspokojuje brát život, jak jde, den za dnem. A on se o společné budoucnosti z pověrčivosti bál mluvit. Říká se, že poutníci nemají trávit příliš mnoho času plánováním cesty, neboť by mohli přijít na tolik nebezpečí, že by se pak třeba rozhodli vůbec na cestu nevyrazit.

Kolem procházela jeptiška a Merthin provinile stáhl ruku z Carisina poprsí. Jeptiška si jich však nevšimla. V obrovské katedrále lidé prováděli všelicos. Loni při bohoslužbě na Štědrý den Merthin viděl dvojici souložící ve tmě u zdi v jižní postranní lodi – i když je kvůli tomu vyhodili. Napadlo ho, jestli by tu nemohli s Caris zůstat po celou bohoslužbu a potají se muchlovat.

Ona však měla jiný nápad. „Pojďme dopředu,“ vyzvala ho. Vzala ho za ruku a vedla ho davem. Znal tu mnoho lidí, třebaže všechny ne: Kingsbridge s více než sedmi tisíci obyvatel bylo jedním z největších měst v Anglii, tady nikdo neznal každého. Následoval Caris ke křížení, kde se hlavní chrámová loď stýkala s transepty. Došli k dřevěné zábraně, která uzavírala přístup k východnímu konci zvanému kněžiště, vyhrazenému pro duchovní.

Merthin se ocitl vedle Buonaventury Caroliho, nejvýznamnějšího z italských kupců, statného muže v bohatě vyšívaném plášti z hustě tkané vlněné látky. Pocházel z Florencie – což podle něj bylo největší město v křesťanském světě, víc než desetkrát větší než Kingsbridge –, ale nyní žil v Londýně, odkud řídil rozsáhlý obchod, který jeho rodina udržovala s anglickými dodavateli vlny. Rodina Caroliů byla tak bohatá, že půjčovala peníze králům, Buonaventura se však choval přívětivě a neokázale – i když se proslýchalo, že při obchodování dokáže být nesmiřitelně tvrdý.

Caris muže nenuceně pozdravila jako starého známého: bydlel u nich doma. Buonaventura na Merthina přátelsky kývl, třebaže podle jeho věku a obnošeného šatstva musel vytušit, že je pouhý učeň.

Italský kupec si prohlížel stavbu. „Do Kingsbridge přicházím už pátým rokem,“ prohodil, aby řeč nestála, „ale teprve dnes jsem si všiml, že okna v transeptech jsou mnohem větší než jinde v chrámu.“ Mluvil francouzsky s příměsí slov z dialektu, kterým se mluví v italském kraji Toskánsku.

Merthin mu bez potíží rozuměl. Když byl malý, používal jako většina synů anglických rytířů v hovoru s rodiči normanskou franštinu a při zábavě s kamarády angličtinu. Smysl mnoha italských slov vytušil, protože ve škole u mnichů se učil latinsky. „Můžu ti vysvětlit, proč je tomu tak,“ nabídl se.

Buonaventura zvedl obočí, překvapen, že by učeň mohl vědět něco takového.

„Kostel postavili před dvěma sty lety, kdy tato úzká okna s lomeným obloukem představovala revoluční nový tvar,“ vysvětloval Merthin. „Potom o sto let později biskup chtěl vyšší věž, a tak zároveň přestavěl transepty a vsadil do nich větší okna, která tehdy přišla do módy.“

Na Buonaventuru to zapůsobilo. „Jak to, že máš takové znalosti?“

„V klášterní knihovně mají dějiny převorství zvané Timothyho kniha a v té se najde všechno o stavbě katedrály. Většinou to sepsali v době slavného převora Philipa, ale doplňovalo se to i později. Četl jsem to jako chlapec ve škole u mnichů.“

Buonaventura se na Merthina chvíli pozorně zahleděl, jako by si chtěl jeho obličej zapamatovat. Potom jen tak prohodil: „Je to krásná budova.“

„Jsou budovy v Itálii hodně odlišné?“ Merthina uchvacovalo, když mohl slyšet o cizích zemích, o tamním životě vůbec a zejména o jejich architektuře.

Buonaventura vypadal zamyšleně. „Myslím, že podstata staveb je všude stejná. V Anglii jsem ale nikdy neviděl kupole.“

„Co to je kupole?“

„Kulatá střecha, jako půlka míče.“

Merthina to udivilo. „O něčem takovém jsem nikdy neslyšel! Jak se taková kupole staví?“

Buonaventura se zasmál. „Mladý muži, já jsem obchodník s vlnou. Na pohmat poznám, jestli vlna pochází z ovce cotswoldské nebo lincolnské, ale netuším, jak se staví kurník, natož kupole.“

Přistoupil k nim Merthinův mistr Elfrik. Byl to úspěšný muž a nosil drahé oblečení, které však vždy vypadalo, jako by patřilo někomu jinému. Tento věčný patolízal neuznal za hodna pohledu Caris ani Merthina, ale Buonaventurovi složil hlubokou poklonu a pozdravil ho: „Jaká čest, že jsi opět zavítal do našeho města, pane.“

Merthin se odvrátil.

„Kolik myslíš, že je na světě jazyků?“ zeptala se ho Caris.

Vždy ji napadaly bláznivé věci. „Pět,“ odpověděl Merthin bez přemýšlení.

„Ne, vážně,“ napomenula ho. „Máme angličtinu, francouzštinu a latinu, to jsou tři. Florenťani a Benátčani mluví každý jinak, ačkoli mají některá společná slova.“

„Máš pravdu,“ přistoupil na hru. „To je už pět. Potom tu je vlámština.“ Jen málo lidí rozumělo jazyku obchodníků, kteří přicházejí do Kingsbridge z flanderských tkalcovských měst Ieper, Brugg či Gentu.

„A dánština.“

„Arabové mají svůj vlastní jazyk, a když píšou, nepoužívají dokonce ani stejné písmo jako my.“

„A matka Cecilia mi povídala, že všichni barbaři mají svoje jazyky, které nikdo neumí ani psát – Skotové, Velšani, Irové a nejspíš další. To je dohromady jedenáct a ještě můžou být národy, o kterých jsme ani neslyšeli!“

Merthin se usmál. Caris je jediný člověk, s nímž může dělat něco takového. Mezi jejich stejně starými přáteli není nikdo, koho by vzrušovaly představy cizích národů a odlišných způsobů života. Caris se dokáže z ničeho nic zeptat: Jaké to je žít na kraji světa? Nepletou se kněží, když mluví o Bohu? Jak víš, že právě teď nesníš? A oba hned vyrazí na průzkumnou cestu a soutěží, kdo objeví nejvýstřednější názor.

Hluk rozhovorů v kostele se náhle ztišil a Merthin viděl, že mniši a jeptišky usedají. Poslední se dostavil sbormistr Slepý Carlus. Ačkoli je nevidomý, procházel chrámem a klášterními budovami bez pomoci. Pohyboval se pomalu, ale se stejnou jistotou jako vidoucí člověk, dobře obeznámený s každým sloupem a dlažebním kamenem. Nyní udal zvučným barytonem tón a sbor spustil hymnus.

Merthin choval v nitru pochybnosti o duchovních. Kněží mají moc, která vždy neodpovídá jejich znalostem – podobně jako jeho zaměstnavatel Elfrik. Do kostela však chodil rád. Bohoslužby ho uváděly do jakéhosi polospánku. Hudba, architektura a latinské invokace ho okouzlovaly a on měl pocit, že spí s otevřenýma očima. Opět měl podivný pocit, jako kdyby se mu hluboko pod nohama valila v divokých proudech dešťová voda.

Pohled se mu zatoulal postupně na všechny tři úrovně hlavní lodi – arkády, ochoz a nástřešek. Věděl, že sloupy byly postaveny tak, že se kladl kámen na kámen, ale aspoň na první pohled působily jinak. Kamenné bloky byly opracovány a každý sloup vypadal jako svazek dříků. Merthin sledoval, jak se z obrovské čtvercové patky zvedá jeden ze čtyř obrovských pilířů transeptu. Jedna jeho diagonální podpěra se nahoře stáčela na sever a tvořila klenutí nad boční lodí, o kus dál se na úrovni ochozu další oblouk klenul na západ a tvořil arkádu ochozu a další oblouk vyháněl ještě výš, až se nakonec zbývající dříky oddělily jako trs květin a proměnily se v žebroví stropní klenby vysoko nahoře. Od vrcholového klenáku stropu katedrály pak sledoval jedno žebro dolů až k příslušnému pilíři v opačném rohu transeptu.

Jak na to hleděl, stalo se cosi zvláštního – jako by se mu vidění na okamžik rozmazalo. Merthinovi se zdálo, že se východní strana transeptu pohnula.

Ozvalo se tiché zadunění, tak tiché, že bylo téměř neslyšné, a podlaha se zachvěla, jako by nedaleko padl strom.

Zpěv se zadrhl.

V kněžišti se na jižní straně objevila trhlina, hned vedle pilíře, na který se Merthin díval.

Otočil se ke Caris. Koutkem oka zahlédl zdivo padající do chóru a transeptu. Všude se rozléhal hluk: křičící ženy, volající muži a ohlušující rachot obrovských kamenů dopadajících na zem. Trvalo to nekonečnou chvíli. Když nastalo ticho, Merthin si uvědomil, že svírá Caris, levou paží obtočenou kolem ramen ji tiskne k sobě, pravou jí chrání hlavu a sám stojí mezi ní a místem, kde část velkého chrámu leží v troskách.

Jako zázrakem nikdo nezahynul.

Nejvíce poškozená byla jižní část kněžiště, která byla při bohoslužbě prázdná. Věřící neměli do kněžiště přístup a všichni duchovní se nacházeli ve střední části zvané chór. Několik mnichů uniklo jen taktak, což jen přispělo k řečem o zázraku, a další utrpěli od padajících úlomků kamene těžká zranění a pohmožděniny. Mezi věřícími se napočítalo jen pár odřenin. Je zřejmé, že všechny nadpřirozeně ochránil svatý Adolphus, jehož ostatky se uchovávají pod hlavním oltářem a jehož činy zahrnují mnoho případů uzdravení nemocných a zachráněných před smrtí. Všeobecně se však soudilo, že Bůh poslal lidem z Kingsbridge varování. Ovšem před čím je varuje, nebylo zatím jasné.

Hodinu poté čtyři muži zkoumali rozsah škody. Carisin bratranec bratr Godwyn byl sakristiánem zodpovědným za chrám a všechny jeho poklady. Pod něj spadající matricularius bratr Thomas, který před deseti lety býval sirem Thomasem Langleyem, měl na starosti vše, co se týká provozu a oprav budov. Smlouvu na údržbu katedrály měl Elfrik, vyučený tesař a povoláním stavitel. A Merthina s sebou vzali jakožto Elfrikova učně.

Východní konec kostela rozdělovaly pilíře do čtyř částí zvaných pole. Zhroucení postihlo dvě pole, která se nacházela nejblíže transeptu. Kamenná klenba nad jižní postranní lodí byla zcela zničená v prvním poli a zčásti ve druhém. Na ochozu byly trhliny a z oken z nástřešku vypadaly sloupky.

Elfrik poznamenal: „Nějaké oslabení malty způsobilo, že se klenba rozpadla, a to zase zapříčinilo vznik trhlin na vyšší úrovni.“

Merthinovi se to moc nezdálo, ale jiné vysvětlení neměl.

Merthin mistra z duše nesnášel. Původně se začal učit u Elfrikova otce Joachima, stavitele s bohatými zkušenostmi, který pracoval na stavbách kostelů a mostů v Londýně a v Paříži. Starý pán Merthinovi rád vyprávěl o tradicích kameníků – o tom, co nazývali svým „tajemstvím“. Většinou to byly aritmetické vzorce pro stavby, jako je poměr mezi výškou budovy a hloubkou jejích základů. Merthin měl rád čísla a hltal všechno, co ho Joachim učil.

Potom však Joachim zemřel a nastoupil Elfrik. Elfrik byl přesvědčený, že to nejdůležitější, čemu se učeň musí naučit, je poslušnost. Pro Merthina bylo obtížné to přijmout a Elfrik ho trestal tím, že mu dával méně jídla a nedostatečné oblečení a ukládal mu práci venku za mrazivého počasí. Aby to měl ještě horší, Elfrikova boubelatá dcera Griselda, stejně stará jako Merthin, byla vždy dobře živená a teple oblečená.

Před třemi roky zemřela Elfrikova manželka a on se oženil s Carisinou starší sestrou Alicí. Lidé považovali Alici za hezčí ze sester a ona opravdu měla souměrnější obličej, ale postrádala Carisiny podmanivé způsoby a Merthinovi připadala hloupá. Vždy se zdálo, že Alice má Merthina skoro stejně ráda jako její sestra, a tak doufal, že přiměje Elfrika, aby s ním zacházel lépe. Jenže se stal přesný opak. Alice jako by se domnívala, že její manželskou povinností je připojit se k Elfrikovi a trápila Merthina také.

Merthin věděl, že obdobně trpí mnoho jiných učňů. Všichni to snášeli, protože vyučení byla jediná cesta k dobře placenému řemeslu. Řemeslnické cechy se chovaly povýšenecky. Nikdo ve městě si nemohl zřídit živnost, pokud nebyl členem cechu. Dokonce i kněz, mnich či žena, kteří chtěli obchodovat s vlnou nebo vařit pivo na prodej, museli být v cechu. A mimo města se toho mnoho nenadělalo: rolníci si stavěli domky sami, stejně jako si sami šili košile.

Na konci učební doby zůstávala většina chlapců u mistra, kde pracovali jako tovaryši za mzdu. Pár jich končilo jako společníci, a když starý mistr zemřel, převzali živnost. To však Merthinův úděl nebude. Příliš Elfrika nenáviděl. Jakmile to bude možné, odejde.

„Podívejme se na to shora,“ navrhl Godwyn.

Vykročili k východnímu konci. Elfrik prohodil: „To je dobře, že jsi z Oxfordu zpátky, bratře Godwyne. Určitě ti ale chybí společnost všech těch učenejch mužů.“

Godwyn přikývl. „Mistři jsou skutečně úžasní.“

„A ostatní studenti – umím si představit, že to musejí bejt pozoruhodný mladíci. I když se někdy člověk doslechne taky o špatným chování.“

Godwyn vypadal lítostivě. „Obávám se, že některé z těch historek jsou pravdivé. Když se mladý kněz nebo mnich ocitne poprvé z domova, může ho sužovat pokušení.“

„Přesto my tady v Kingsbridgi máme štěstí, že se můžeme radovat z výhod, který přinášejí muži školený na univerzitě.“

„To je od tebe velmi laskavé.“

„Vždyť je to jen pravda.“

Merthinovi se chtělo zakřičet: Zavři proboha klapačku! Jenže tohle byl celý Elfrik. Mizerný řemeslník s pochybným úsudkem, ale věděl jak se zavděčit. Merthin byl každou chvíli svědkem toho, jak to dělá – Elfrik totiž dokázal být okouzlující vůči lidem, od nichž něco chtěl, a zároveň hrubý vůči těm, kteří neměli nic, co by potřeboval.

Merthina spíš překvapil Godwyn. Jak je možné, že tak inteligentní a vzdělaný muž Elfrika neprohlédne? Člověku, který je předmětem komplimentů, to možná není tak zřejmé.

Godwyn otevřel malá dvířka a vkročil na úzké šroubovité schodiště skryté ve zdi. Merthina se zmocnilo vzrušení. Velice rád vcházel do skrytých chodeb katedrály. Dramatické zřícení stavby probudilo také jeho zvědavost a on dychtil přijít na kloub jeho příčině.

Postranní lodi byly patrové stavby vyčnívající z hlavní chrámové lodě. Jejich kamenné stropy měly žebrové klenutí. Nad klenbou se od vnějšího okraje postranní lodě zvedal k základně ochozu přístavek s jednosklonnou střechou. Pod šikmou střechou se nacházel trojúhelníkový prázdný prostor, jehož podlaha tvořila skrytou stranu, rub klenutého stropu. Všichni čtyři vstoupili do tohoto prázdného prostoru, aby si prohlédli poškození shora.

Osvětlení skýtala pouze okénka do vnitřku chrámu a Thomas prozíravě přinesl olejovou lampičku. Merthin si hned všiml, že klenby v jednotlivých polích nejsou při pohledu shora zcela stejné. Nejvýchodnější tvořila poněkud plošší křivku než klenba sousední a další – zčásti zničená – jako by byla opět jiná.

Kráčeli po rubu klenutého stropu a drželi se při vnějším okraji, kde byla klenba nejsilnější, až se ocitli tak blízko zřícené části, že se dál jít neodvážili. Klenba byla postavena stejným způsobem jako zbytek kostela – z kamenů spojených maltou – až na to, že stropní kameny byly velmi tenké a lehké. U patky byla klenba téměř vertikální, ale jak se zvedala, nakláněla se stále víc, až se setkala s kamenným zdivem zvedajícím se z opačného kraje.

Elfrik usoudil: „Zřejmě se především musí přestavět klenba nad prvníma dvěma polema lodě.“

Thomas upozornil: „V Kingsbridgi už dávno nikdo žebrové klenutí nestavěl.“ Obrátil se na Merthina. „Dokázal bys udělat bednění?“

Merthin věděl, co má na mysli. Na okraji klenby, kde je zdivo téměř kolmé, zůstanou kameny na místě vlastní vahou. Ovšem výš, jak se křivka začne sklánět k horizontále, je zapotřebí nějaké podpěry, která by vše udržela, než malta zatvrdne. Nabízelo se vyrobit dřevěný rám zvaný bednění nebo podskružení a kameny klást na něj.

Pro tesaře to byla náročná práce, neboť křivky musely být naprosto přesné. Thomas věděl, jaký je Merthin řemeslník, po několik let totiž dohlížel na práci, kterou Merthin a Elfrik prováděli v katedrále. Bylo však od něj netaktní, že se obrátil na učně a nikoli na mistra. Elfrik reagoval rychle: „Pod mým vedením to dokáže, ano,“ přisvědčil.

„Bednění udělat můžu,“ potvrdil Merthin a již přemýšlel, jak ho podepře lešením, na kterém budou muset stát kameníci. „Ale tyhle klenby nebyly postaveny pomocí bednění.“

„Nevykládej nesmysly, chlapče,“ okřikl ho Elfrik. „Ovšemže byly. Nic o tom nevíš.“

Merthin věděl, že není moudré přít se s mistrem. Na druhou stranu však za šest měsíců již bude s Elfrikem soupeřit o práci, a potřeboval, aby lidé jako bratr Godwyn věřili v jeho schopnosti. Také se ho dotklo pohrdání v Elfrikově hlasu a cítil neodolatelnou touhu prokázat, že mistr nemá pravdu. „Podívejte se na rub klenby,“ vyzval je pobouřeně. „Po dokončení jednoho pole by kameníci určitě znovu použili totéž podskružení pro další pole. V tom případě by všechny klenby měly stejné zakřivení. Ve skutečnosti je ale každá jiná.“

„Zřejmě to bednění znovu nepoužili,“ zavrčel Elfrik podrážděně.

„Proč by ho nepoužili?“ nedal se Merthin. „Museli chtít ušetřit drahé stavební dřevo, nemluvě o mzdách zkušených tesařů.“

„Každopádně postavit klenbu bez bednění není možný.“

„Je to možné,“ nevzdával se Merthin. „Existuje způsob –“

„Tak to by stačilo,“ mračil se Elfrik. „Jsi tady proto, aby ses učil, ne abys učil jiný.“

Godwyn se vmísil: „Počkej, Elfriku. Jestli má ten chlapec pravdu, mohlo by to převorství ušetřit spoustu peněz.“ Pohlédl na Merthina. „Co jsi chtěl říct?“

Merthin už skoro litoval, že o tom mluvil. Později se mu to moc vymstí. Jenže teď musí pokračovat. Kdyby z toho vycouval, pomysleli by si, že neví, o čem mluví. „Popisuje se to v jedné knize v klášterní knihovně a je to velmi prosté,“ odpověděl. „Jak se kladou jednotlivé kameny, přehodí se přes ně silný provaz. Jeden konec provazu se upevní ke zdi, druhý se zatíží kusem dřeva. Provaz se přes okraj kamene natáhne do pravého úhlu a zabrání tak kameni vyklouznout z malty a spadnout na zem.“

Nastal okamžik ticha. Všichni se soustředili a pokoušeli se představit si to. Pak Thomas přikývl: „Možná by to šlo.“

Zdálo se, že Elfrik zuří.

Godwyna ten nápad zaujal. „Co je to za knihu?“

„Nazývá se Timothyho kniha,“ odpověděl Merthin.

„Vím o ní, ale nikdy jsem ji nestudoval. Zřejmě jsem to měl udělat.“ Godwyn se obrátil na ostatní. „Stačí, co jsme viděli?“

Elfrik a Thomas přikývli. Když odcházeli z prostoru pod střechou, Elfrik pošeptal Merthinovi: „Je ti jasný, že ses právě připravil o několik tejdnů práce? Vsadím se, že až se osamostatníš, tohle dělat nebudeš.“

Na to Merthin nepomyslel. Elfrik má pravdu: tím, že prokázal zbytečnost bednění, se zároveň připravil o práci. Jenže na Elfrikově uvažování bylo cosi špatného. Není slušné nechat někoho zbytečně utrácet peníze, jen aby sis udržel práci. Merthin se nechtěl živit podváděním lidí. Sestoupili po šroubovitém schodišti do kněžiště. Elfrik navrhl Godwynovi: „Zítra k tobě zajdu a povím ti, kolik to bude stát.“

„Dobře.“

Elfrik se obrátil k Merthinovi. „Ty tady zůstaň a spočítej kameny v jedný klenbě. Výsledek mi přijď sdělit domů.“

„Ano.“

Elfrik a Godwyn odešli, ale Thomas otálel. „Přivedl jsem tě do nepříjemností,“ omluvil se.

„Snažil ses mě podpořit.“

Mnich pokrčil rameny a pravou rukou učinil gesto „co se dá dělat“. Levou paži mu před deseti lety v lokti amputovali, když se mu dostala infekce do rány, kterou utržil v boji, jehož byl Merthin svědkem.

Merthin na ten podivný výjev v lese už skoro nikdy nepomyslel – zvykl si na Thomase v mnišské sutaně –, ale nyní si připomněl zbrojnoše, děti schovávající se v křoví, luk a šíp i zakopaný dopis. Thomas se k němu vždy choval laskavě a Merthin tušil, že to je kvůli tomu, co se onoho dne přihodilo. „O tom dopisu jsem nikdy nikomu neřekl,“ ujistil ho tiše.

„Já vím,“ odpověděl Thomas. „Jinak bys byl mrtvý.“

Většinu velkých měst řídil obchodní cech, společenstvo předních občanů. Pod obchodní cech spadaly četné řemeslnické cechy podle jednotlivých živností: kameníci, tesaři, koželuhové, tkalci, krejčí. Potom zde byly farní cechy, skupinky soustředěné kolem místních kostelů a zabývající se opatřováním peněz na kněžská roucha a výzdobu kostelů a podporováním vdov a sirotků.

V katedrálních městech tomu bylo jinak. Kingsbridge, podobně jako St. Albans a Bury St. Edmunds, byla ovládána klášterem, jemuž patřila většina půdy ve městě i v okolí. Převorové vždy odmítali povolit ustavení obchodního cechu. Nejvýznamnější řemeslníci a obchodníci však patřili do farního cechu svatého Adolpha. Vše bezpochyby vzniklo kdysi dávno v minulosti jako zbožná skupina, která sháněla peníze na katedrálu, ale nyní to bylo nejvýznamnější sdružení ve městě. Určovalo pravidla obchodování a volilo do svého čela cechmistra a šest správců, kteří dodržování pravidel vymáhali. V cechovním domě byly uloženy míry stanovující váhu žoku vlny, šířku štůčku látky a objem bušlu pro veškeré obchodování v Kingsbridgi. Nicméně obchodníci nemohli vést soudní řízení a vynášet rozsudky, jako to mohli činit obchodníci v samosprávných městech – tyto pravomoci si ponechával kingsbridgeský převor.

Odpoledne na Boží hod svatodušní uspořádal farní cech pro nejvýznamnější kupce, kteří do města přijeli, hostinu v cechovním domě. Edmund Vlnař byl cechmistr a Caris ho doprovázela jako hostitelka, a tak se Merthin musel zabavit bez ní.

Elfrik a Alice byli na hostině naštěstí také, a Merthin se mohl posadit v kuchyni, poslouchat, jak prší, a přemýšlet. Počasí nebylo chladné, ale přesto hořel malý oheň na vaření a jeho červená záře působila příjemně.

Slyšel, jak nahoře přechází Elfrikova dcera Griselda. Byl to hezký dům, třebaže menší než Edmundův. Dole se nacházela jen hala a kuchyně. Schody vedly na otevřenou podestu, kde spala Griselda, a k uzavřené ložnici mistra a jeho manželky. Merthin spal v kuchyni.

Před třemi či čtyřmi lety trápily Merthina v noci představy, jak stoupá po schodech a vklouzává pod pokrývky ke Griseldinu teplému, kyprému tělu. Ona se však považovala za nadřazenější, zacházela s ním jako se sluhou a nikdy se mu od ní nedostalo sebemenšího povzbuzení.

Merthin seděl na lavici, hleděl do ohně a představoval si dřevěné lešení, jež postaví kameníkům, kteří budou znovu stavět zřícenou klenbu v katedrále. Dřevo bylo drahé a dlouhé kmeny stromů vzácné – majitelé lesů obvykle podlehli pokušení prodat dřevo dřív, než plně dorostlo. Stavitelé se proto snažili používat lešení co nejméně. Šetřili dřevo třeba tak, že lešení raději zavěšovali z existujících stěn, než aby ho stavěli odzdola.

Zatímco přemýšlel, Griselda přišla do kuchyně a nabrala si ze sudu hrnek piva. „Nechceš trochu?“ nabídla mu. Merthin přijal, udiven její laskavostí. Znovu ho překvapila tím, že se s pivem posadila na stoličku proti němu.

Griseldin milenec Thurstan před třemi týdny zmizel. Bezpochyby se teď cítila osamělá, a proto asi zatoužila po Merthinově společnosti. Pivo mu zahřálo žaludek a uvolnilo ho. Nevěděl co říct, a tak se zeptal: „Co se stalo s Thurstanem?“

Pohodila hlavou jako dovádivá klisna. „Řekla jsem mu, že si ho nechci vzít.“

„Proč ne?“

„Je pro mě moc mladej.“

Merthinovi se to nezdálo. Thurstanovi bylo sice sedmnáct a Griseldě dvacet, ale nebyla nijak zvlášť zralá. Spíš jde o to, pomyslel si, že Thurstan je z příliš nízké společenské vrstvy. Do Kingsbridge přišel před pár lety odnikud a pracoval jako nezkušený nádeník pro několik místních řemeslníků. Nejspíš už měl Griseldy nebo Kingsbridge dost a prostě šel zase dál.

„Kam šel?“

„Nevím a je mi to jedno. Já bych si měla vzít někoho mýho věku, někoho se smyslem pro zodpovědnost – možná nějakýho muže, kterej by jednoho dne mohl převzít otcovu živnost.“

Merthina napadlo, jestli třeba nemá na mysli jeho. To určitě ne, pomyslel si, vždycky se na mě dívá spatra. Potom se zvedla ze stoličky a sedla si na lavici vedle něj.

„Otec je na tebe zlej,“ zavrkala. „Vždycky jsem si to myslela.“

Merthin užasl. „Hm, trvalo ti dost dlouho, než jsi mi to řekla – jsem tady už šest a půl roku.“

„Pro mě je těžký postavit se proti rodině.“

„Proč je ale ke mně tak sprostý?“

„Protože si myslíš, že víš všechno líp než on, a musíš to dávat najevo.“

„Třeba to vím líp.“

„Tak vidíš, co mám na mysli?“

Rozesmál se. Poprvé v životě ho rozesmála.

Přišoupla se k němu na lavici blíž a stehnem ve vlněných šatech se k němu přitiskla. Měl na sobě obnošenou plátěnou košili, která mu sahala do půlky stehen, a spodky, jaké nosí všichni muži, ale skrz oblečení cítil teplo jejího těla. Jak se to stalo? Nedůvěřivě na ni pohlédl. Měla havraní vlasy a hnědé oči. Její kulatý obličej ho přitahoval. Měla hezká ústa na líbání.

Poznamenala: „Za bouře s lijákem jsem ráda doma. Je tu útulno.“

Cítil, že ho začíná vzrušovat, a odvrátil se od ní. Co by si Caris pomyslela, napadlo ho, kdyby sem teď vešla? Pokusil se touhu potlačit, ale bylo to tím horší.

Znovu se zadíval na Griseldu. Rty měla vlhké a lehce rozevřené. Naklonila se k němu. Políbil ji. Okamžitě mu vrazila jazyk do úst. Náhlá překvapivá důvěrnost ho vzrušila ještě víc, a on odpověděl stejným způsobem. Tohle nebylo, jako když líbá Caris –

Tato myšlenka ho zarazila. Odtrhl se od Griseldy a postavil se.

Zeptala se: „Co se děje?“

Nechtěl jí říct pravdu, a proto utrousil: „Nikdy se nezdálo, že bys mě měla ráda.“

Tvářila se naštvaně: „Povídala jsem ti, že jsem musela držet s otcem.“

„Změnila ses moc nenadále.“

Zvedla se a vykročila k němu. Ustupoval před ní, až narazil zády na zeď. Vzala ho za ruku a přitiskla si ji na hruď. Měla kulaté a těžké prsy a on neodolal pokušení a osahal je. Zeptala se: „Už jsi to někdy s nějakou dívkou dělal – až do konce?“

Nedokázal promluvit, ale přikývl.

„Nenapadlo tě, že bys to chtěl dělat se mnou?“

„Napadlo,“ vyhrkl.

„Jestli chceš, můžeš mi to teď udělat, dokud jsou pryč. Můžeme jít nahoru a lehnout si do mojí postele.“

„Ne.“

Přitiskla se k němu celým tělem. „Líbání s tebou mě uvnitř celou rozpálilo a zvlhčilo.“

Odstrčil ji od sebe. Šťouchnutí bylo hrubší, než zamýšlel, a Griselda spadla na svůj dobře vypolstrovaný zadek. „Nech mě být!“ křikl na ni.

Nebyl si jistý, jestli to myslí vážně, ale ona ho vzala za slovo. „Tak jdi k čertu,“ zaklela. Zvedla se a s dupáním vyběhla nahoru.

Merthin zůstal na místě a těžce dýchal. Teď, kdy ji odmítl, toho litoval.

Učňové nejsou moc přitažliví pro mladé ženy, které nechtějí být nuceny čekat na sňatek celé roky. Merthin se přesto již ucházel o několik kingsbridgeských dívek. Jedna z nich, Kate Brownová, ho měla natolik ráda, že mu jednoho letního odpoledne v otcově sadu dovolila úplně všechno. Její otec pak náhle zemřel a matka se přestěhovala s celou rodinou do Portsmouth. Tehdy Merthin poprvé a zatím naposledy spal s nějakou ženou. Nezbláznil se, když odmítl Griseldinu nabídku?

Řekl si, že měl vlastně štěstí. Griselda je podlá dívka a ve skutečnosti ho nemá ráda. Měl by být hrdý, že odolal pokušení. Nepodlehl pudům jako tupé zvíře, ale rozhodl se jako muž.

Potom uslyšel, jak se Grisleda rozplakala.

Pláč nebyl hlasitý, ale Merthin přesto všechno slyšel. Šel k zadním dveřím. Stejně jako každý dům ve městě i Elfrikův měl vzadu úzký pozemek s latrínou a smetištěm. Majitelé domů tam většinou chovali slepice a prase a pěstovali zeleninu a ovoce, ale Elfrikův dvůr se používal na skladování hromad stavebního dříví, kamenů, kotoučů provazu, kbelíků, trakařů a žebříků. Merthin upíral pohled na déšť dopadající do dvora, ovšem Griseldino vzlykání doléhalo až tam.

Rozhodl se z domu odejít a došel až k hlavním domovním dveřím, jenže pak nedokázal vymyslet, kam by měl jít. U Caris doma byla pouze Petranilla a ta by ho nijak neuvítala. Napadlo ho, že zajde k rodičům, ale rodiče byli ti poslední, koho by v tomto stavu chtěl vidět. Mohl by si popovídat s bratrem, avšak Ralph měl do Kingsbridge dorazit až koncem týdne. Kromě toho si uvědomil, že nemůže z domu odejít bez kabátu – nikoli kvůli dešti, bylo mu jedno, jestli zmokne, ale kvůli nepolevujícímu vyboulení na přední části oblečení.

Pokoušel se myslet na Caris. Pomyslel si, že právě nejspíš usrkává víno a vychutnává hovězí pečeni a pšeničný chléb. Přemýšlel, co má asi na sobě. Její nejlepší šaty jsou bledě růžové se čtvercovým výstřihem, který odhaluje bledou pleť jejího štíhlého krku. Do myšlenek se mu však neustále vtíral Griseldin pláč. Chtěl ji utěšit, omluvit se za to, že se cítí odmítnutá, a vysvětlit jí, že je přitažlivá, ale oni dva se k sobě nehodí.

Posadil se, pak zase vstal. Je těžké naslouchat ženě, která trpí. Dokud ten zvuk naplňuje dům, Merthin nedokáže myslet ani na lešení. Nemůže stát, nemůže odejít, nemůže klidně sedět.

Vyšel po schodech nahoru.

Ležela na břiše na slamníku, který byl jejím lůžkem. Šaty měla vyhrnuté až k buclatým stehnům. Kůži na zadní části nohou měla velmi bílou a zřejmě hebkou.

„Je mi to líto,“ omluvil se.

„Jdi pryč.“

„Neplač.“

„Nenávidím tě.“

Poklekl a poplácal ji po zádech. „Nemůžu sedět dole v kuchyni a poslouchat, jak pláčeš.“

Překulila se a pohlédla na něj s tváří mokrou od slz. „Jsem šeredná a tlustá a ty mě nenávidíš.“

„To není pravda.“ Hřbetem ruky jí otřel mokré tváře.

Chytila ho za zápěstí a přitáhla k sobě. „Vážně?“

„Vážně. Ale…“

Uchopila ho rukou za hlavou, stáhla ho dolů a políbila. Zasténal a jeho vzrušení ještě vzrostlo. Lehl si vedle ní na slamník. Hned od ní odejdu, zařekl se v duchu. Jen ji ještě trochu utěším, potom se zvednu a půjdu dolů.

Vzala ho za ruku a zatáhla si ji pod sukni, mezi nohy. Pocítil ochlupení, hebkou kůži pod ním i zvlhlou mezerku a věděl, že je ztracen. Hrubě ji polaskal a strčil prst dovnitř. Měl pocit, že vybuchne. „Nemůžu přestat,“ zasípal.

„Rychle,“ vyzvala ho a těžce oddechovala. Strhla mu košili a stáhla spodky. Převalil se na ni.

Zavedla ho do sebe a on cítil, že se přestává ovládat. Výčitky se ho zmocnily dřív, než to skončilo. „Ach, ne,“ zatajil dech. Výbuch začal, sotva do ní vnikl. V okamžiku bylo po všem. Zhroutil se na ni se zavřenýma očima. „Ach, Bože,“ zanaříkal. „Kéž bych byl mrtvý.“

7

Buonaventura Caroli pronesl své otřesné prohlášení při snídani v pondělí, den po velké hostině v cechovním domě.

Když si Caris sedala k dubovému stolu v jídelně otcova domu, necítila se úplně dobře. Bolela ji hlava a bylo jí trochu na zvracení. Vzala si jen kousek chleba a trochu mléka, aby si zklidnila žaludek. Vzpomněla si, jak jí na hostině chutnalo víno, a přemýšlela, jestli ho nevypila moc. Není to ten pocit, který mívají příští den ráno muži a chlapci a o kterém pak žertují, když se vychloubají, kolik silných nápojů dokážou vypít?

Otec a Buonaventura jedli studené skopové a teta Petranilla vyprávěla. „Když mi bylo patnáct, byla jsem zasnoubená se synovcem hraběte ze Shiringu. Všichni to považovali za dobrou partii: jeho otec byl nepříliš významný rytíř a můj byl bohatý obchodník s vlnou. Potom hrabě a jeho jediný syn padli v bitvě u London Hillu ve Skotsku. Můj snoubenec Roland se stal hrabětem – a zasnoubení zrušil. Je hrabětem dodnes. Kdybych se provdala za Rolanda před tou bitvou, byla bych dnes hraběnka ze Shiringu.“ Smočila si opečený chléb v pivu.

„Třeba to nebyla vůle Boží,“ usoudil Buonaventura. Hodil kost Malé a ta se na ni vrhla, jako by ji týden nenakrmili. Potom se obrátil k tatínkovi: „Příteli, než se dnes dáme do práce, měl bych ti něco říct.“

Caris z tónu jeho hlasu vycítila, že má špatné zprávy, a její otec měl určitě stejné tušení, neboť odpověděl: „Tohle zní neblaze.“

„V posledních letech náš obchod trochu upadá,“ pokračoval Buoanaventura. „Moje rodina prodává rok od roku míň látky a každým rokem kupujeme z Anglie míň vlny.“

„Takhle to je s obchodováním vždycky,“ namítl Edmund. „Jednou jde nahoru, podruhé dolů, nikdo neví proč.“

„Jenže teď se do toho zaplétá váš král.“

To byla pravda. Eduard III. viděl, jaké peníze se vydělávají na vlně, a rozhodl, že koruna z nich musí dostávat víc. Zavedl novou daň ve výši jedné libry za žok vlny. Žok měl stanovenou váhu 364 liber a prodával se asi za čtyři libry v penězích. Dodatečná daň představovala čtvrtinu ceny vlny, tedy velký podíl.

Buonaventura pokračoval: „A co je horší, vlna se teď kvůli tomu vyváží z Anglie mnohem tíž. Musím dávat velké úplatky.“

„Zákaz vývozu bude brzy zrušen,“ ujistil ho Edmund. „Londýnský spolek obchodníků s vlnou vyjednává s královskými úředníky –“

„Doufám, že se nemýlíš,“ přikývl Buonaventura. „Jenže za současné situace má moje rodina pocit, že není třeba, abych v téhle části země navštěvoval dva samostatné trhy s vlnou.“

„Správně!“ přisvědčil Edmund. „Docházej sem a na trh v Shiringu zapomeň.“

Město Shiring se nacházelo dva dny cesty od Kingsbridge. Bylo asi stejně velké, a i když nemělo katedrálu či převorství, pyšnilo se šerifovým hradem a hrabským soudem. Jednou ročně se tu konal konkurenční prodejní trh s vlnou.

„Obávám se, že tady nenajdu takový výběr. Víš, trh s vlnou v Kingsbridgi zřejmě upadá. Stále víc prodejců míří do Shiringu. Tamější trh nabízí rozmanitější druhy i kvality.“

Caris to zdrtilo. Tohle by pro otce znamenalo katastrofu. Vmísila se do hovoru: „Proč by prodejci měli dávat přednost Shiringu?“

Buonaventura pokrčil rameny. „Obchodní cech se přičinil, aby tamější trh byl atraktivní. U městských bran už nestojí žádné fronty, obchodníci si můžou pronajmout stany a stánky, je tam budova burzy vlny, kde může každý obchodovat, když takhle prší…“

„To všechno bychom mohli zařídit taky,“ usoudila.

Otec si odfrkl. „Jen aby.“

„Proč ne, tatínku?“

„Shiring je nezávislé samosprávné město s královskou chartou. Obchodní cech tam má takovou moc, že může zařizovat různé věci ve prospěch obchodníků s vlnou. Kingsbridge patří převorství –“

Petranilla ho přerušila: „Pro slávu Boží.“

„Bezpochyby,“ zabručel Edmund. „Jenže náš farní cech nezmůže nic bez souhlasu převorství – a převoři jsou opatrní a konzervativní lidi, mého bratra nevyjímaje. Výsledek je takový, že většina plánovaných zlepšení je zamítána.“

Buonaventura pokračoval: „Vzhledem k dávnému přátelství mojí rodiny s tebou, Edmunde, a před tebou s tvým otcem, jsme do Kingsbridge docházeli i nadále. V těžkých dobách si však nemůžeme dovolit být přecitlivělí.“

„Pak mi dovol, abych tě ve jménu toho dávného přátelství požádal o malou laskavost,“ napadlo Edmunda. „Nečiň ještě konečné rozhodnutí. Zůstaň nepředpojatý.“

To je chytré, pomyslela si Caris. Otec ji opět – tak jako často – ohromil tím, jak bystrý dokáže být při vyjednávání. Nenaléhal, aby Buonaventura zvrátil své rozhodnutí, neboť ten by se jen ještě víc utvrdil. Ital bude mnohem pravděpodobněji souhlasit s tím, že se ještě definitivně nerozhodne. To ho k ničemu nezavazuje, ale ponechává dveře otevřené.

Pro Buonaventuru bylo těžké odmítnout. „Dobrá, ale k čemu to bude?“

„Chci získat šanci, abychom tady mohli zlepšit trh a hlavně aby se něco udělalo s tím mostem,“ odpověděl Edmund. „Kdybychom tady v Kingsbridgi dokázali nabídnout lepší podmínky, než mají v Shiringu, a přitáhnout víc prodejců, navštěvoval bys nás i nadále?“

„Samozřejmě.“

„Pak musíme právě tohle zařídit.“ Vstal. „Půjdu hned za bratrem. Caris, pojď se mnou. Ukážeme mu tu frontu na mostě. Ne, počkej, Caris, skoč pro toho šikovného mladého stavitele Merthina. Možná budeme potřebovat jeho odborné znalosti.“

„Určitě pracuje.“

Petranilla jí doporučila: „Jen pověz jeho mistrovi, že si ho žádá cechmistr z farního cechu.“ Petranilla byla hrdá, že bratr je cechmistr, a neopomněla to při každé příležitosti zmínit.

Měla však pravdu. Elfrik bude muset Merthina uvolnit. „Zajdu pro něj,“ souhlasila Caris.

Vzala si plášť s kapucí a vyšla ven. Pořád ještě pršelo, ačkoli ne tak silně jako včera. Elfrik, stejně jako většina předních občanů, bydlel na hlavní ulici, která vedla od mostu k bráně do převorství. Široká ulice byla přeplněná povozy a lidmi, kteří přes kaluže a potůčky dešťové vody směřovali na trh.

Jako vždy se těšila, že Merthina uvidí. Měla ho ráda od onoho svátku Všech svatých před deseti lety, kdy se dostavil na lukostřelecké cvičení s vlastnoručně vyrobeným lukem. Je chytrý a zábavný. Ví podobně jako ona, že svět je větší a úchvatnější, než si většina obyvatel Kingsbridge dokáže představit. Ovšem před šesti měsíci objevili něco, co bylo ještě příjemnější než být přáteli.

Caris se už před Merthinem líbala s chlapci, třebaže ne často: nikdy totiž nepochopila, co na tom má být. S ním to bylo jiné, vzrušující a smyslné. Na Merthinovi bylo cosi uličnického a vše, co dělal, vypadalo poněkud prostopášně. Líbilo se jí, jak se dotýká jejího těla. Chtěla dělat víc – ale na to se snažila nemyslet. „Víc“ znamenalo manželství, a manželka se musí podřizovat manželovi, který je jejím pánem – a Caris tuto představu nesnášela. Naštěstí o tom zatím nebyla nucena přemýšlet, protože Merthin se nemůže oženit, dokud neskončí učňovskou dobu, a to má být až za půl roku.

Došla k Elfrikovu domu a vstoupila dovnitř. Sestra Alice seděla v předním pokoji u stolu s nevlastní dcerou Griseldou. Jedly chléb s medem. Alice se za ty tři roky od sňatku s Elfrikem změnila. Vždycky bývala tvrdá jako Petranilla a pod manželovým vlivem začala být podezíravější, nevraživější a nelaskavější.

Dnes však byla docela příjemná. „Posaď se, sestro,“ vybídla ji. „Dneska ráno máme čerstvý chleba.“

„Nemůžu, hledám Merthina.“

Alici se to očividně nelíbilo. „Tak časně?“

„Otec ho potřebuje.“ Caris prošla kuchyní k zadním dveřím a vyhlédla na dvůr. Na neutěšené zákoutí se stavitelovým harampádím vytrvale pršelo. Jeden z Elfrikových nádeníků nakládal mokré kameny na trakař. Po Merthinovi ani potuchy. Vrátila se dovnitř.

Alice poznamenala: „Asi je v katedrále. Dělá tam dveře.“

Caris si vzpomněla, že se o tom Merthin zmínil. Dveře v severním portálu shnily a Merthin pracoval na nových.

Griselda dodala: „Vyřezává panny.“ Ušklíbla se a ukousla si další sousto chleba s medem.

Caris věděla i toto. Staré dveře byly ozdobeny řezbami ilustrujícími příběh o pošetilých a rozumných pannách, který Ježíš vyprávěl na Olivové hoře, a Merthin musel řezby okopírovat. Caris si však uvědomila, že na Griseldině úšklebku je cosi nepříjemného; téměř jako by se jí vysmívala, že ona sama je panna.

„Zkusím to v katedrále,“ přikývla Caris, letmo jim pokynula rukou a odešla.

Prošla hlavní ulicí a vkročila do areálu katedrály. Proplétala se mezi tržními stánky a zdálo se jí, že trh působí neutěšeně. Nenamlouvá si to, protože o tom mluvil Buonaventura? Usoudila, že ne. Když si připomněla trhy s vlnou z dětství, připadalo jí, že bývaly živější a mívaly větší účast. Tehdy nebývalo území převorství dost velké, aby se tam celý trh vešel, a všechny okolní ulice byly přecpané stánky postavenými bez povolení – často to byl jen stolek s tretkami –, podomními obchodníky s tácy, kejklíři, kartářkami, muzikanty a potulnými žebravými mnichy vyzývajícími hříšníky, aby se vykoupili. Nyní se zdálo, že by se hned u převorství našlo dost místa pro pár dalších stánků. „Buonaventura má určitě pravdu,“ řekla si. „Trh upadá.“ Jakýsi obchodník se na ni podivně zadíval a Caris si uvědomila, že pronesla své myšlenky nahlas. Byl to zlozvyk: lidé si mysleli, že si povídá s duchy. Snažila se to nedělat, ale někdy na to zapomínala, zejména když byla plná obav.

Obešla velký chrám k severní straně.

Merthin pracoval v prostorném portálu, kde se lidé často scházeli. Dveře měl upevněné v důkladném dřevěném rámu, který je zajišťoval, zatímco on vyřezával. Za novým dílem bylo vidět v klenutém vchodu stále ještě staré dveře, popraskané a rozpadající se. Merthin stál zády k ní, světlo tudíž dopadalo přes mladíkovo rameno na dřevo před ním. Neviděl ji a déšť utlumil kroky, a tak si ho mohla chvíli prohlížet nepovšimnutá.

Merthin byl malý, jen o málo vyšší než ona. Na šlachovitém těle spočívala velká, chytrá hlava. Jeho drobné ruce se zručně pohybovaly po řezbě a jak tvaroval postavy, okrajovaly jemné proužky dřeva. Měl bílou pleť a spoustu hustých zrzavých vlasů. „Moc hezký není,“ poznamenala Alice, když Caris přiznala, že se do něj zamilovala. Pravda, Merthin není oslnivě krásný jako jeho bratr Ralph, ale Caris připadal jeho obličej okouzlující: nepravidelný, svérázný, moudrý a plný smíchu; takový je Merthin.

„Buď zdráv,“ pozdravila a on vyskočil. Rozesmála se. „To se ti vůbec nepodobá, takhle lehce se nechat vyděsit.“

„Polekala jsi mě.“ Zaváhal, pak ji políbil. Vypadal poněkud rozpačitě, ale to se mu někdy stávalo, když byl soustředěný na práci.

Podívala se na řezbu. Na každé straně dveří se nacházelo pět panen-družiček, rozumné hodovaly na svatbě, pošetilé stály venku s lampami obrácenými vzhůru nohama, aby ukázaly, že nemají olej. Merthin okopíroval výjev ze starých dveří, ale s drobnými změnami. Družičky stály v řadách, pět na jedné straně a pět na druhé, jako oblouky v katedrále, ale na nových dveřích již nebyla jedna jako druhá. Merthin dal každé určitou osobitost. Jedna byla hezká, druhá měla kudrnaté vlasy, další nezbedně mrkala přivřeným okem. Udělal z nich skutečné postavy a výjev na starých dveřích nyní ve srovnání s tím vypadal strnulý a bez života. „To je nádhera,“ vydechla Caris. „Jsem ale zvědavá, co si pomyslí mniši.“

„Bratru Thomasovi se to líbí,“ odpověděl Merthin.

„Co převor Anthony?“

„Ještě to neviděl. Ale ten to přijme. Nebude chtít platit dvakrát.“

To je pravda, pomyslela si Caris. Strýc Anthony je nepodnikavý a také nemístně šetrný. Zmínka o převorovi jí připomněla důvod, proč tu je. „Otec chce, aby ses s ním a s převorem sešel na mostě.“

„Neříkal proč?“

„Myslím, že se chystá požádat Anthonyho, aby postavil nový most.“

Merthin uložil nářadí do kožené brašny, rychle uklidil podlahu a vymetl piliny a hobliny z portálu. Potom se s Caris vydali v dešti přes tržiště a dál po hlavní ulici k dřevěnému mostu. Caris mu svěřila, co slyšela od Buonaventury při snídani. Merthin cítil stejně jako ona, že v posledních letech trhy nebývají tak rušné jako ty, které si pamatoval z dětství.

Navzdory tomu čekali lidé a povozy v dlouhé frontě, aby se do Kingsbridge vůbec dostali. Na městské straně mostu stál malý strážní domek, kde seděl mnich, a od každého obchodníka, který přicházel do města se zbožím na prodej, vybíral poplatek ve výši jedné pence. Most byl úzký, a tak nikdo nemohl předbíhat a lidé, kteří nemuseli platit – hlavně obyvatelé města – museli stát ve frontě také. Kromě toho některá prkna tvořící vozovku byla pokroucená a polámaná a vozy mohly přejíždět jen pomalu. V důsledku toho všeho se fronta táhla až po cestě mezi předměstskými chatrčemi a mizela kdesi daleko v dešti.

Most byl také příliš krátký. Kdysi oba jeho konce bezpochyby vedly na pevnou zem. Jenže časem se řeka buď rozšířila, nebo – což je pravděpodobnější – desetiletí a staletí provozu na mostě způsobily, že se břehy udusaly a poklesly a lidé se nyní museli na obou stranách brodit bahnitými úseky.

Caris viděla, že Merthin pozorně zkoumá strukturu mostu. Ten pohled v jeho očích už znala: přemýšlel, jak je most postaven. Často ho přistihla, jak na něco takhle zírá, obvykle v katedrále, ale někdy i před některým domem či dokonce čímsi v přírodě, jako je kvetoucí trnitý keř nebo dravec vznášející se na místě. Téměř znehybněl a upíral na to jasný a pronikavý pohled, jako by vrhal světlo kamsi do šera a snažil se rozeznat, co tam je. Když se ho zeptala, řekl jí, že se snaží vidět nitro věcí.

Sledovala jeho pohled a ze všech sil se pokoušela pochopit, co ve starém mostě vidí. Měřil šedesát yardů a byl to nejdelší most, jaký kdy spatřila. Vozovku podpíraly dvě řady mohutných dubových pilířů podobající se řadám pilířů, jež pochodují po obou stranách hlavní lodě v katedrále. Bylo tu pět párů pilířů. Koncové stály v mělké vodě a byly docela nízké, avšak tři prostřední dvojice se tyčily patnáct stop nad vodní hladinou.

Každý pilíř tvořil svazek čtyř dubových hranolů stažených dohromady přitlučenými fošnami. Podle legendy král kdysi daroval kingsbridgeskému převorství na postavení tří prostředních párů pilířů čtyřiadvacet nejlepších dubů z Anglie. Nahoře byly pilíře spojeny dvěma souběžnými řadami trámů. Kratší trámy pak propojovaly jednu řadu s druhou a vytvářely podloží vozovky; podélná prkna položená nahoru tvořila její povrch. Po obou stranách se táhlo dřevěné zábradlí, které sloužilo jako chatrná ochrana. Co pár let projel zábradlím opilý rolník a utopil se i s koněm v řece.

„Na co se koukáš?“ zeptala se Caris Merthina.

„Na praskliny.“

„Žádné nevidím.“

„Dřevo na ústředním pilíři se štípe. Je vidět, kde ho Elfrik zpevnil železnými sponami.“

Když jí to ukázal, Caris spatřila ploché kovové pláty přibité přes praskliny. „Zdá se, že se ti to nelíbí,“ poznamenala.

„Především nevím, proč to dřevo prasklo.“

„Záleží na tom?“

„Ovšemže záleží.“

Dnes ráno nebyl příliš hovorný. Chtěla se ho zeptat proč, když upozornil: „Tamhle jde tvůj otec.“

Podívala se do ulice. Bratři tvořili zvláštní dvojici. Vysoký Anthony úzkostlivě zvedal lem mnišské sutany a s výrazem znechucení v bledém obličeji velice opatrně obcházel kaluže. Edmund, navzdory vyššímu věku ráznější, měl červené tváře a dlouhý neupravený vous; bezstarostně vlekl seschlou nohu blátem, mluvil popudlivě a výstředně šermoval oběma pažemi. Když se Caris na dálku dívala na otce a viděla ho očima cizího člověka, vždy si uvědomovala, jak ho miluje.

Při příchodu k mostu byla jejich hádka v plném proudu a bez přerušení v ní pokračovali. „Jen se podívej na tu frontu!“ křičel Edmund. „Stovky lidí neobchodujou na tržišti, protože se tam ještě nedostaly! A můžeš si být jistý, že polovina z nich najde kupce nebo prodejce při tom čekání a uzavře obchod rovnou na místě a pak se vrátí domů a do města vůbec nevkročí!“

„Takové nákupy jsou nezákonné,“ namítl Anthony.

„Můžeš jim to jít říct, jestli se dostaneš přes most, ale tam se nedostaneš, protože je moc úzký! Poslouchej mě, Anthony. Jestli se Italové stáhnou, trh s vlnou už nikdy nebude jako dřív. Tvoje i moje prosperita se zakládá na trhu – nemůžeme ho jen tak pustit!“

„Nemůžeme Buonaventuru nutit, aby tady obchodoval.“

„Můžeme ale zařídit, aby byl náš trh přitažlivější než shiringský. Potřebujeme ohlásit velký symbolický projekt – teď hned, tento týden – něco, co je všechny přesvědčí, že trh s vlnou v Kingsbridgi nekončí. Musíme jim říct, že strhneme tenhle starý most a postavíme nový, dvakrát tak široký.“ Bez varování se obrátil na Merthina. „Jak dlouho by to trvalo, mladý muži?“

Merthin vypadal polekaně, ale odpověděl. „Nejtěžší bude najít stromy. Potřebuješ dlouhé hranoly, dobře vyschlé. Potom je zapotřebí postavit v říčním korytu pilíře – to je obtížné, protože se pracuje ve vodním proudu. Potom to je už jen tesařina. Mohlo by to být hotové do Vánoc.“

Anthony namítl: „Nemáme žádnou jistotu, že rodina Caroliů změní plány, jestliže nový most postavíme.“

„Změní,“ ujistil ho rozhodně Edmund. „To ti zaručuju.“

„Já si každopádně nemůžu dovolit most stavět. Nemám peníze.“

„Nemůžeš si dovolit most nestavět!“ vykřikl Edmund. „Zničíš sebe i město.“

„To nepřichází v úvahu. Nevím ani, kde seženu peníze na opravy v jižní lodi.“

„Co tedy budeš dělat?“

„Věřit v Boha.“

„Ti, kdo věří v Boha a sejí semeno, můžou sklidit úrodu. Jenže ty semeno neseješ.“

Anthonyho to podráždilo. „Vím, že pro tebe to je těžké pochopit, Edmunde, ale kingsbridgeské převorství není obchodní podnik. My jsme tady, abychom uctívali Boha, ne abychom vydělávali peníze.“

„Když nebudeš mít co jíst, nebudeš uctívat Boha dlouho.“

„Bůh se postará.“

Edmundova červená tvář zbrunátněla hněvem. „Když jsi byl malý, otcovo podnikání tě živilo, oblékalo a platilo ti vzdělání. Od doby, kdy jsi mnich, tě obyvatelé tohoto města a rolníci z okolí udržujou naživu tím, že ti platí pachtovné, desátky, poplatky za stánky na trhu, mostné a tucet dalších poplatků. Celý život se přiživuješ jako veš na těžce pracujících lidech. A teď máš tu drzost, abys nám vykládal, že se Bůh postará.“

„Tohle se nebezpečně blíží rouhání.“

„Nezapomínej, že tě znám od narození, Anthony. Vždycky jsi měl talent k tomu, jak se vyhýbat práci.“ Edmund, který tak často křičel, nyní ztišil hlas – což bylo znamení, jak Caris věděla, že je opravdu rozlícený. „Když bylo třeba vynést žumpu, ty sis šel lehnout, abys byl odpočatý na příští den do školy. Jako otcův dar Bohu jsi vždycky dostával to nejlepší a nikdy jsi nehnul prstem, aby sis to zasloužil. Vydatné jídlo, nejteplejší pokoj, nejlepší oblečení – já jsem byl jediný kluk, který nosil obnošené oblečení po mladším bratrovi!“

„A nikdy mi to nepřestaneš připomínat.“

Caris čekala na příležitost, aby ten příval zarazila, a nyní se jí chopila. „Musí existovat nějaký způsob, jak to vyřešit.“

Oba na ni pohlédli, překvapeni, že je přerušuje.

Pokračovala: „Například, nemohli by most postavit lidi z města?“

„Nebuď směšná,“ osopil se na ni Anthony. „Město patří převorství. Sluha nezařizuje dům svého pána.“

„Ale kdyby tě požádali o svolení, neměl bys důvod odmítnout.“

Anthony hned neodporoval, což bylo povzbudivé; Edmund však vrtěl hlavou. „Myslím, že bych je nepřesvědčil, aby do toho vložili peníze,“ namítl. „Z dlouhodobého hlediska by to samozřejmě bylo v jejich zájmu, jenže lidi jsou velice neochotní uvažovat dlouhodobě, pokud se od nich chce, aby se rozloučili s penězi.“

„Ha!“ zvolal Anthony. „A ode mě očekáváš, že budu uvažovat v dlouhodobé perspektivě.“

„Zabýváš se přece životem věčným, nebo ne?“ odsekl Edmund. „Právě ty, víc než kdo jiný, bys měl být schopný vidět dál než na konec příštího týdne. Kromě toho dostáváš penci mostného od každého, kdo přejde most. Dostal bys svoje peníze zpátky a navíc bys měl prospěch z lepšího obchodování.“

Caris poznamenala: „Ale strýček Anthony je duchovní vůdce a cítí, že tohle není jeho úloha.“

„Jenže mu patří město!“ protestoval tatínek. „On je jediný, kdo to může udělat!“ Potom na ni tázavě pohlédl, protože si uvědomil, že by mu bezdůvodně neodporovala. „Co máš na mysli?“

„Co kdyby lidi z města postavili most a pak dostali peníze zpátky z pencí, které se vyberou na mostném?“

Edmund otevřel ústa, aby něco namítl, ale na nic nepřišel.

Caris pohlédla na Anthonyho.

Anthony zavrtěl hlavou. „Když převorství vzniklo, jeho jediný příjem pocházel z tohoto mostu. Nemůžu se toho vzdát.“

„Ale pomysli, co bys získal, kdyby trh s vlnou a každotýdenní trhy začaly nabývat původní velikosti: nejen mostné, ale i poplatky stánkařů, procento, které vybíráš ze všech obchodů uzavřených na trhu a taky dary katedrále!“

Edmund dodal: „A zisky z tvých vlastních prodejů: vlna, obilí, kůže, knihy, sošky svatých –“

Anthony se zamračil: „Vy jste si to naplánovali, že?“ Namířil ukazovák na staršího bratra. „Tys navedl dceru a toho chlapce, co mají říkat. Ten by nikdy nic takového nevymyslil a ona je jen žena. Nese to tvou pečeť. Jsou to jen pikle, jak mě připravit o mostné! Tak to se ti tedy nepovedlo. Chvála Bohu, tak hloupý nejsem!“ Otočil se a odkráčel blátem.

Edmund si povzdechl: „Nechápu, jak otec mohl zplodit někoho s tak chatrným rozumem.“ A i on oddusal.

Caris se obrátila na Merthina. „Tak co si o tom všem myslíš?“

„Nevím.“ Odvrátil hlavu, aniž se jí podíval do očí. „Radši se vrátím do práce.“ Ani ji nepolíbil a odešel.

„Co to do něj proboha vjelo?“ podivila se nahlas, sotva byl z doslechu.

8

Hrabě ze Shiringu přijel do Kingsbridge v úterý v týdnu, kdy probíhal trh s vlnou. Přivedl s sebou oba syny, různé další členy rodiny a doprovod rytířů a zbrojnošů. Jeho předvoj vyklidil most a hodinu před příjezdem hraběte na most nikdo nesměl, aby si vznešený návštěvník nemusel protrpět nedůstojné čekání vedle obyčejných lidí. Jeho doprovod oblečený v červených a černých barvách se vřítil do města s vlajícími praporci a od podkov jejich koní stříkala na obyvatele dešťová voda s blátem. Hraběti Rolandovi se v posledních deseti letech dařilo – za královny Isabelly a později za jejího syna Eduarda III. – a on si přál, jak už si přávají bohatí a mocní muži, aby to všichni věděli.

V jeho doprovodu byl i Ralph, syn sira Geralda a Merthinův bratr. Ve stejné době, kdy se Merthin stal učněm u Elfrikova otce, Ralph se stal zbrojnošem u hraběte Rolanda a od té doby byl zcela spokojený. Dostávalo se mu dobrého jídla a oblečení, učil se jezdit na koni a bojovat a většinu času trávil na lovu, při sportu a různých hrách. Za šest a půl roku ho nikdo nepožádal, aby přečetl či napsal jediné slovo. Jak jel za hrabětem mezi natěsnanými stánky trhu s vlnou, sledován závistivými a zároveň bojácnými pohledy, litoval kupce i prodejce, kteří se hrabali v blátě kvůli pár pencím.

Hrabě sesedl z koně u převorova domu na severní straně katedrály. Jeho mladší syn Richard učinil totéž. Richard byl kingsbridgeský biskup a katedrála patřila teoreticky jemu. Biskupův palác se však nacházel v hrabském městě Shiringu, dva dny cesty odtud. To vyhovovalo biskupovi, jehož povinnosti byly stejně tak politické jako náboženské; vyhovovalo to i mnichům, kteří byli rádi, že nejsou pod příliš bezprostředním dozorem.

Richardovi bylo teprve dvacet osm, ale jeho otec byl blízkým spojencem krále a to platilo víc než odsloužené roky.

Zbytek doprovodu dojel k jižnímu konci katedrálního nádvoří. Starší syn hraběte William, lord z Casteru, vyzval zbrojnoše, aby ustájili koně, zatímco půl tuctu rytířů se odebralo do špitálu. Ralph rychle přiskočil, aby pomohl Williamově manželce lady Philippě sesednout z koně. Byla to vysoká přitažlivá žena s dlouhýma nohama a velkým poprsím a Ralph k ní planul beznadějnou láskou.

Když byli koně ustájeni, Ralph se vydal navštívit matku a otce. Žili zdarma v malém domku u řeky v jihozápadní části města, ve čtvrti zamořené pachem koželužny. Když se Ralph blížil k domu, měl pocit, jako když se ve své uniformě scvrkává hanbou. Byl rád, že lady Philippa není svědkem nedůstojné situace jeho rodičů.

Neviděl je rok a teď mu připadali starší. V matčině vlasech bylo hodně šedin a otec ztrácel zrak. Pohostili ho jablečným moštem od mnichů a lesními jahodami, které matka nasbírala. Otec obdivoval jeho uniformu. „Jestlipak tě hrabě už udělal rytířem?“ zeptal se dychtivě.

Stát se rytířem bylo ctižádostí každého zbrojnoše, ale Ralph to pociťoval silněji než většina jeho druhů. Otec nikdy nepřekonal ponížení, když byl před deseti lety degradován do postavení chráněnce odkázaného na milost převorství. Do Ralphova srdce se toho dne zabodl šíp. Tu bolest není možné utišit, dokud se mu nepodaří navrátit rodině čest. Jenže každý zbrojnoš se rytířem nestane. Otec přesto vždy mluvil tak, jako by to pro Ralpha byla jen otázka času.

„Ještě ne,“ odpověděl Ralph. „Ale nejspíš potáhneme zanedlouho do války s Francií a to bude moje příležitost.“ Mluvil klidně, nepřál si ukazovat, jak moc touží po možnosti vyznamenat se v boji.

Matku to znechutilo. „Proč chtějí králové pořád válčit?“

Otec se rozesmál. „K tomu tady muži jsou.“

„Ne, nejsou,“ odsekla ostře. „Když jsem Ralpha v bolesti a utrpení rodila, nezamýšlela jsem, že má žít proto, aby mu meč nějakého Francouze usekl hlavu nebo šíp z kuše probodl srdce.“

Otec jen přezíravě mávl rukou a zeptal se Ralpha: „Podle čeho soudíš, že bude válka?“

„Francouzský král Filip zabral Gaskoňsko.“

„Ach, to nemůžeme nechat jen tak.“

Angličtí králové vládli západofrancouzské provincii Gaskoňsku po celé generace. Obchodníkům z Bordeaux a Bayonne udělovali obchodní privilegia a ti obchodovali víc s Londýnem než s Paříží. Přesto tam vznikaly neustále potíže.

Ralph pokračoval: „Král Eduard poslal vyslance do Flander, aby dohodli spojenectví.“

„Spojenci asi budou chtít peníze.“

„Proto přijíždí hrabě Roland do Kingsbridge. Král chce půjčku od obchodníků s vlnou.“

„Kolik?“

„Proslýchá se, že to má být z celý země dvě stě tisíc liber, jako záloha na daň z vlny.“

Matka mrazivě prohodila: „Král by si měl dát pozor, aby obchodníky s vlnou nepřivedl daněmi do hrobu.“

Otec namítl: „Obchodníci mají spoustu peněz – jen se podívej, jak krásně se oblíkají.“ V jeho hlase zněla hořkost a Ralph si všiml, že otec má obnošenou plátěnou košili a staré boty. „Stejně chtějí, abychom francouzskému loďstvu zabránili narušovat jejich obchody.“ V posledním roce francouzské lodě přepadaly města na jižním pobřeží Anglie, plenily přístavy a podpalovaly kotvící lodě.

„Francouzi na nás útočí, my tedy musíme zaútočit na Francouze,“ ušklíbla se matka. „Jaký to má smysl?“

„Tohle ženy nikdy nepochopí,“ odpověděl otec.

„To je pravda,“ přisvědčila břitce.

Ralph změnil téma hovoru. „Jak se daří bratrovi?“

„Je to zručný řemeslník,“ odpověděl otec a Ralph si pomyslel, že to zní, jako když prodavač koní říká, že podměrečný poník je dobrý jezdecký kůň pro ženu.

Matka dodala: „Zbláznil se do dcery Edmunda Vlnaře.“

„Do Caris?“ usmál se Ralph. „Vždycky se mu líbila. Jako děti jsme si spolu hrávali. Bývala to pánovitá mazaná holka, ale Merthinovi to nikdy nevadilo. Ožení se s ní?“

„Doufám,“ přikývla matka. „Až skončí učební dobu.“

„Bude mít plný ruce práce.“ Ralph se zvedl. „Kde myslíte, že je teď?“

„Pracuje v severním portálu katedrály,“ odpověděl otec, „ale možná bude na obědě.“

„Já si ho najdu.“ Ralph je oba políbil a vyšel ven.

Vrátil se k převorství a prošel tržištěm. Déšť už ustal, slunce občas proráželo mraky, lesklo se v kalužích a zvedalo páru z promočených přikrývek stánkařů. Ralph zahlédl profil známé tváře a pravidelný tep srdce se mu zrychlil. Byl to rovný nos a pevná brada lady Philippy. Byla starší než Ralph, tušil, že asi pětadvacetiletá. Postávala u jednoho stánku a prohlížela si štůčky hedvábí z Itálie. Ralph se vpíjel očima do jejích lehkých letních šatů, které smyslně ulpívaly na křivkách boků. Vysekl jí zbytečně složitou poklonu.

Pohlédla na něj a ledabyle kývla.

„Krásný materiál,“ vydoloval ze sebe ve snaze zahájit rozhovor.

„Ano.“

V tu chvíli se přiblížila drobná postava s rozcuchanými vlasy mrkvové barvy: Merthin. Ralpha potěšilo, že ho vidí. „To je můj chytrý starší bratr,“ představil ho Philippě.

Merthin Philippě doporučil: „Kup si světle zelené – ta barva ti jde k očím.“

Ralph sebou škubl. Merthin by ji neměl oslovovat takhle důvěrně.

Jí to však zřejmě příliš nevadilo. Mírně káravým hlasem odpověděla: „Když budu chtít znát názor chlapce, zeptám se syna,“ ale zároveň se na něj téměř koketně usmála.

Ralph se vmísil: „Tohle je lady Philippa, ty troubo! Omlouvám se za bratrovu drzost, má paní.“

„Jak se vlastně jmenuje?“

„Jsem Merthin Fitzgerald, k tvým službám, kdykoli budeš váhat nad hedvábím.“

Ralph uchopil bratra za paži a odvedl ho, dřív než pronese další indiskrétnost. „Nechápu, jak to děláš!“ zvolal podrážděně a zároveň s obdivem. „Jde jí to k očím, co? Kdybych něco takovýho řekl já, nechá mě zbičovat.“ Přeháněl, ale byla pravda, že Philippa na drzost obvykle odpovídala ostře. Nevěděl, jestli má mít radost, nebo vztek, že se zachovala k Merthinovi tak shovívavě.

„Takový jsem já,“ odpověděl Merthin. „Sen každé ženy.“

Ralph si povšiml hořkosti v jeho hlasu. „Stalo se něco? Jak se má Caris?“

„Udělal jsem pitomost,“ svěřil se Merthin. „Povím ti to potom. Teď se tu radši rozhlédneme, dokud svítí slunce.“

Ralph si všiml stánku, kde mnich s šedavě plavými vlasy prodával sýr. „Koukej na mě,“ šťouchl do Merthina. Přistoupil ke stánku a prohodil: „Tohle vypadá chutně, bratře – odkud ten sýr pochází?“

„Děláme ho u Svatého Jana V lesích. To je malá odloučená součást kingsbridgeského převorství. Jsem tam převorem – jmenuji se Saul Bělohlav.“

„Při pohledu na to dostávám hlad. Kéž bych si mohl kousek koupit – ale hrabě nám zbrojnošům nedá ani penci.“

Mnich uřízl z kola sýra plátek a podal ho Ralphovi. „Pak ho dostaneš zadarmo, ve jménu Ježíše,“ usmál se.

„Děkuju ti, bratře Saule.“

Když odcházeli, Ralph se na Merthina ušklíbl: „Vidíš? Snadné jako sebrat dítěti jablko.“

„A asi stejně tak obdivuhodné,“ odpověděl Merthin.

„To je ale hlupák, rozdávat sejra každýmu, kdo přijde s ufňukanou historkou!“

„Patrně si myslí, že je lepší udělat ze sebe hlupáka než odmítnout jídlo hladovějícímu.“

„Dneska jsi nějakej zapšklej. Jak to, že ty smíš bejt drzej na šlechtičnu, ale já nesmím ukecat pitomýho mnicha, aby mně dal kus sejra bez zaplacení?“

Merthin ho překvapil veselým úšklebkem: „Jako když jsme byli kluci!“

„Přesně!“ Ralph nyní nevěděl, jestli se má vztekat, nebo smát. Než se stačil rozhodnout, přistoupila k nim hezká dívka s ošatkou vajec. Byla štíhlá, pod šatem z doma tkané látky skrývala malé poprsí a on si představil, že má prsy světlounké a oblé jako vejce. Usmál se na ni: „Za kolik?“ zeptal se, i když vejce nepotřeboval.

„Penci za dvanáct.“

„Jsou dobrý?“

Ukázala na nedaleký stánek. „Jsou od tamtěch slepic.“

„A obsluhuje ty slepice pořádnej kohout?“ Ralph viděl, jak Merthin nad tou duchaplností posměšně obrací oči v sloup.

Děvče však přistoupilo na hru. „Ano, pane,“ odpověděla s úsměvem.

„Šťastný slepice, co?“

„Nevím.“

„Ovšemže ne. Panny těmhle věcem moc nerozumějí.“ Ralph si ji podrobně prohlížel. Měla plavé vlasy a nosánek nahoru. Odhadoval, že je jí asi osmnáct.

Sklopila oči a požádala: „Nedívej se tak na mě, prosím.“

Od stánku zavolal jakýsi rolník – bezpochyby dívčin otec: „Annet! Pojď sem.“

„Tak ty se jmenuješ Annet,“ pokračoval Ralph.

Dívka si otcova volání nevšímala.

Ralph se zeptal: „Kdo je tvůj otec?“

„Perkin z Wigleigh.“

„Vážně? Wigleigh patří do panství mýho přítele lorda Stephena. Je na tebe Stephen hodnej?“

„Lord Stephen je spravedlivý a milostivý,“ odpověděla uctivě.

Otec ji zavolal znovu. „Annet! Potřebujem tě tady.“

Ralph věděl, proč se ji Perkin snaží odvolat. Nevadilo by mu, kdyby se nějaký zbrojnoš chtěl oženit s jeho dcerou: na společenském žebříčku by to pro ni znamenalo krok vzhůru. Jenže se bál, že Ralph se s ní chce jen pobavit a pak ji odmrštit. A měl pravdu.

„Nechoď, Annet z Wigleigh,“ zdržoval ji Ralph.

„Ledaže si koupíš, co nabízím.“

Merthin za jejich zády zaúpěl. „Jeden horší než druhý.“

Ralph navrhl: „Co kdybys ty vejce odložila a šla se mnou. Můžeme se projít podle řeky.“ Mezi řekou a zděným oplocením celého převorství se nacházel široký břeh porostlý v této roční době keři a lučními květinami, kam tradičně chodily milenecké dvojice.

Jenže s Annet to tak snadné nebylo. „Otci by se to nelíbilo,“ namítla.

„S ním si starosti nedělej.“ Rolník se nemůže nijak moc stavět proti vůli zbrojnoše, zejména pokud zbrojnoš nosí uniformu významného hraběte. Vztáhnout ruku na některého z jeho služebníků by znamenalo urážku hraběte. Tento rolník se může pokusit dívku odradit, ale zadržet ji násilím by pro něj bylo riskantní.

Perkinovi však přišel na pomoc někdo jiný. Ozval se mladistvý hlas: „Annet, neděje se něco?“

Ralph se otočil k příchozímu. Vypadal na šestnáct, ale byl skoro stejně vysoký jako Ralph a měl široká ramena a velké ruce. Byl nápadně hezký; souměrný obličej vypadal jako vytesaný od sochaře, který pracuje pro katedrálu. Měl husté zlatohnědé vlasy a pučící vous stejné barvy.

Ralph se zeptal: „Kdo u čerta jsi?“

„Jsem Wulfrik z Wigleigh, pane.“ Wulfrik byl uctivý, ale nikoli bázlivý. Obrátil se k Annet: „Přišel jsem ti pomoct prodávat ty vejce.“

Chlapcovo svalnaté rameno se ocitlo mezi Ralphem a Annet; svým postojem chránil dívku a zároveň odkazoval Ralpha do patřičných mezí. Bylo to poněkud drzé a Ralph pocítil záchvěv zlosti. „Zmiz odtud, Wulfriku z Wigleigh,“ vyzval ho. „Nikdo tu o tebe nestojí.“

Wulfrik se znovu otočil a nevzrušeně na něj pohlédl. „Jsem s touto ženou zasnoubenej, pane,“ vysvětlil mu. Jeho hlas byl opět uctivý, ale postoj nebojácný.

Perkin se přidal: „To je pravda, pane – mají se brát.“

„Nevykládej mi tu nic o vašich křupanskejch zvycích,“ obořil se na něj pohrdavě Ralph. „Je mi úplně jedno, jestli je vdaná za nějakýho spratka.“ Rozčílilo ho, že s ním takto mluví osoby nižšího stavu. Oni ho nemají co poučovat.

Merthin mu skočil do řeči: „Pojďme, Ralphe. Mám hlad a Betty Baxterová prodává teplé koláče.“

„Koláče?“ opakoval Ralph. „Mě zajímají víc vejce.“ Zvedl z ošatky vajíčko, dvojsmyslně ho polaskal, pak ho položil zpátky a sáhl dívce na levý prs. Byl na dotek pevný a měl tvar vejce.

„Co si to dovoluješ?“ Znělo to pobouřeně, ale neodešla.

Jemně ji stiskl a vychutnával si ten pocit. „Zkoumám nabízený zboží.“

„Dej ty ruce pryč.“

„Hned to bude.“

Pak ho Wulfrik prudce odstrčil.

Ralpha to překvapilo. Nečekal, že by ho nějaký rolník napadl. Zapotácel se dozadu, klopýtl a s žuchnutím spadl na zem. Uslyšel, jak se někdo směje, a údiv ustoupil pocitu ponížení. Vztekle vyskočil na nohy.

Neměl při opasku meč, ale dlouhou dýku. Bylo by však nedůstojné použít na neozbrojeného rolníka zbraně: rytíři a ostatní zbrojnoši hraběte by si ho mohli přestat vážit. Bude muset Wulfrika ztrestat pěstmi.

Perkin vykročil od stánku a rychle drmolil: „Nešťastná neohrabanost, pane, to nebylo schválně, ten mladík toho hluboce lituje, ujišťuju vás –“

Jeho dcera však zřejmě žádný strach neměla. „Chlapci, chlapci!“ napomenula je posměšně, ale vypadala spíš potěšeně než co jiného.

Ralph je oba ignoroval. Učinil krok k Wulfrikovi a zvedl pravou pěst. Potom, když Wulfrik zvedl obě paže, aby si chránil před úderem obličej, Ralph mu zasadil levou pěstí ránu do břicha.

To nebylo tak měkké, jak očekával. Wulfrik se přesto zlomil v pase, obličej stáhl bolestí a obě ruce přitiskl k břichu, načež ho Ralph naplno udeřil pravou pěstí do obličeje, přímo do lícní kosti. Od úderu ho zabolela ruka, ale jeho duše se zaradovala.

K Ralphovu údivu mu Wulfrik ránu vrátil.

Místo aby se svíjel na zemi a čekal na kopance, rolnický chlapec mu oplatil úder pravicí, za kterou byla veškerá síla rozložitých ramen. Ralph měl pocit, že mu nos vybuchne krví a bolestí. Zařval vzteky.

Wulfrik ustoupil, zdálo se, že si uvědomuje, jakou strašnou věc provedl, a spustil paže podél těla s dlaněmi nahoru.

Na lítost však bylo pozdě. Ralph bušil oběma pěstmi do jeho obličeje i těla. Wulfrik se chabě pokoušel odvrátit smršť úderů tím, že zvedl paže a přikrčil hlavu. Jak ho Ralph mlátil, matně se podivil, proč chlapec neuteče, a vytušil, že Wulfrik doufá, že je pro něj lepší nechat se potrestat teď než čelit horšímu trestu později. Má kuráž, uvědomil si Ralph; jenže to ho rozzuřilo ještě víc. Tloukl do něj ještě silněji, znovu a znovu, v jakési směsici vzteku a extáze. Merthin se pokusil zasáhnout. „Pro lásku Boží, dost,“ vykřikl a položil Ralphovi ruku na rameno. Ralph ho však setřásl.

Wulfrikovy ruce nakonec klesly k bokům a on omráčeně zavrávoral. Hezký obličej měl zalitý krví, oči se mu zavíraly. Pak padl na zem a Ralph do něj začal kopat. V tu chvíli se objevil statný muž v kožených kalhotách a autoritativně pronesl: „No tak, mladý Ralphe, nevraždi toho chlapce.“

Ralph poznal Johna, městského konstábla, a pobouřeně protestoval: „On mě napadl!“

„Ale teď tě už nenapadá, nemám pravdu, pane? Když leží na zemi se zavřenýma očima.“ John se postavil před Ralpha. „Radši bych se obešel bez nepříjemnýho koronerova vyšetřování.“

Kolem Wulfrika se shlukli lidé: Perkin, Annet zardělá vzrušením, lady Philippa a několik kolemstojících.

Extatický pocit z Ralpha vyprchal a nos ho pekelně bolel. Dýchat mohl pouze ústy. Na jazyku cítil chuť krve. „To hovado mi dalo pěstí do nosu,“ stěžoval si hlasem silně nachlazeného člověka.

„Pak musí být potrestán,“ prohlásil John.

Objevili se dva muži, kteří vypadali jako Wulfrik: jeho otec a starší bratr, napadlo Ralpha. Pomohli Wulfrikovi vstát a po Ralphovi vrhali hněvivé pohledy.

Ozval se Perkin. Byl to tlouštík s prohnanou tváří. „Zbrojnoš zasadil první ránu,“ oznámil.

Ralph namítl: „Ten křupan do mě schválně vrazil!“

„Zbrojnoš urážel Wulfrikovu budoucí manželku.“

Konstábl usoudil: „Ať již zbrojnoš řekl, co chtěl, Wulfrik si to měl rozmyslet, než vztáhl ruku na služebníka hraběte Rolanda. Myslím, že hrabě bude očekávat přísný potrestání.“

Promluvil Wulfrikův otec: „On je nějaký nový zákon, Johne Konstáble, podle kterýho si muž v uniformě může dělat, co se mu zlíbí?“

Z malého shluku lidí, kteří se tu nyní shromáždili, zaznělo souhlasné mručení. Mladí zbrojnoši vyvolávali spoustu nepříjemností a často unikali potrestání, protože bývali oblečeni v barvách některého barona. To velmi nesnášeli obchodníci a rolníci, kteří zákon dodržovali.

Zasáhla lady Philippa: „Jsem snacha hraběte a celé jsem to viděla.“ Měla hluboký a melodický hlas, ale promlouvala s autoritou příslušnice vysoké společenské vrstvy. Ralph očekával, že se postaví na jeho stranu, avšak k jeho úděsu pokračovala: „S politováním konstatuji, že se to vše stalo jen a jen Ralphovou vinou. Naprosto urážlivě si pohrával s tělem té dívky.“

„Děkuju vám, má paní,“ pronesl uctivě John Konstábl. Ztišil hlas, aby se s ní poradil. „Jenže já si myslím, že hrabě asi nebude chtít, aby ten rolnický chlapec odešel bez trestu.“

Zamyslila se a přikývla. „Nechceme, aby tohle byl začátek vleklého sporu. Strčte toho chlapce na čtyřiadvacet hodin do klády. V jeho věku mu to moc neuškodí, ale všichni budou vědět, že spravedlnosti bylo učiněno zadost. Tohle hraběte uspokojí – ručím za to.“

John zaváhal. Ralph viděl, že konstáblovi se nelíbí, že by měl přijímat příkazy od někoho jiného než od svého pána, kingsbridgeského převora. Philippino rozhodnutí však určitě uspokojí všechny strany. Ralph sám by rád viděl Wulfrika zbičovaného, ale začínal mít pocit, že z toho nevychází jako vítěz, a kdyby požadoval kruté potrestání, vypadal by hůř. Po chvíli John přikývl: „Tak ano, lady Philippo, pokud jste ochotná vzít si to na zodpovědnost.“

„Jsem.“

„Dobrá.“ John vzal Wulfrika za paži a odvedl ho pryč. Mladík se rychle vzpamatoval a dokázal normálně jít. Jeho rodina je následovala. Třeba mu donesou jídlo a pití, až bude v kládě, a dohlédnou na to, aby po něm nikdo neházel kamení.

Merthin se obrátil k Ralphovi: „Jak je ti?“

Ralph měl pocit, jako by měl obličej uprostřed oteklý jako nafouklý měchýř. Měl rozmazané vidění, při řeči huhňal a všechno ho bolelo. „Skvěle,“ odpověděl. „Nikdy mi nebylo líp.“

„Zajdeme za některým mnichem, aby se ti podíval na nos.“

„Ne.“ Ralph se nebál rvaček, ale nesnášel, co dělají lékaři: pouštění žilou, přikládání baněk a prořezávání vředů. „Potřebuju jen láhev silnýho vína. Zaveď mě do nejbližší krčmy.“

„Jak chceš,“ odpověděl Merthin, ale zůstal stát. Upřel na Ralpha zvláštní pohled.

Ralph se zeptal: „Co je s tebou?“

„Ty se vůbec neměníš, co?“

Ralph pokrčil rameny. „Někdo snad ano?“

9

Timothyho kniha Godwyna naprosto uchvátila. Byla to historie kingsbridgeského převorství a jako většina takových historií začínala popisem, jak Bůh stvořil nebe a zemi. Hlavně se však věnovala době převora Philipa před dvěma stoletími, kdy byla postavena katedrála – době, kterou mniši nyní považují za zlatý věk. Autor, bratr Timothy, tvrdí, že legendární Philip byl přísný pedant a přitom soucitný muž. Godwyn si nebyl jistý, jak může být někdo obojí zároveň.

V úterý toho týdne, kdy probíhal trh s vlnou, seděl Godwyn při studijní hodině před polední bohoslužbou na vysoké lavici v klášterní knihovně a na pultu před sebou měl rozevřenou knihu. Tohle bylo jeho oblíbené místečko v převorství: prostorná místnost dobře osvětlená vysokými okny a se stovkou knih v uzamčené skříni. Obvykle tu vládlo ticho, avšak tentokrát sem doléhal z opačné strany katedrály tlumený ryk z tržiště, kde tisícovka lidí nakupovala a prodávala, smlouvala a přela se, vyvolávala zboží a halasně pokřikovala při kohoutích zápasech a štvaní psů na uvázaného medvěda.

V závěrečné části knihy pozdější autoři sledovali potomky stavitelů katedrály až do současnosti. Godwyna potěšilo – a upřímně překvapilo –, když nalezl potvrzení matčiny teorie, že ona sama pochází z rodu Toma Stavitele přes Tomovu dceru Martu. Přemýšlel, jaké rodové rysy by mohly od Toma pocházet. Usoudil, že zedník a kameník potřebuje být šikovným obchodníkem. A Godwynův dědeček a strýc Edmund tuto schopnost měli. Sestřenice Caris také prokazuje známky této vlastnosti. Možná měl Tom i zelené oči se žlutými skvrnkami, jaké mají oni všichni.

Godwyn se také dočetl o nevlastním synovi Toma Stavitele Jackovi, architektovi kingsbridgeské katedrály, který se oženil s lady Alienou a založil dynastii hrabat ze Shiringu. Byl předkem Carisina milého Merthina Fitzgeralda. To dávalo smysl: Merthin již teď prokazuje jedinečné schopnosti jako tesař. Timothyho kniha zmiňovala dokonce Jackovy zrzavé vlasy, které zdědil sir Gerald a Merthin, ale již nikoli Ralph.

Nejvíc ho zajímala kapitola o ženách. Za časů převora Philipa zřejmě v Kingsbridgi žádné jeptišky nebyly. Ženy měly přísný zákaz vstupu do klášterních budov. Autor citující Philipa uváděl, že mnich by pro klid vlastní mysli neměl pokud možno na ženu nikdy ani pohlédnout. Philip rozhodně odsuzoval smíšené mužské a ženské kláštery s tím, že oproti výhodám společných zařízení převažují příležitosti, které se naskytují ďáblovi, aby přicházel s pokušením. Kde se nachází dva různé kláštery vedle sebe, tam by oddělení mnichů a jeptišek mělo být co nejpřísnější, dodával.

Godwyn pocítil vzrušení, neboť našel autoritativní podporu pro něco, o čem byl již dávno přesvědčen. V Oxfordu si užíval čistě mužského prostředí Kingsbridgeské koleje. Univerzitní učitelé, stejně jako studenti, byli bez výjimky muži. Za sedm let se ženou téměř nepromluvil, a pokud cestou přes město kráčel se sklopenýma očima, mohl se vyhnout i pohledu na ně. Po návratu do převorství mu připadalo rušivé vídat jeptišky tak často. Třebaže měly svůj vlastní klášter, refektář, kuchyni i další budovy, potkával je neustále v kostele, ve špitálu a v dalších společných prostorách. V tuto chvíli si zde jen pár stop od něj hezká mladá jeptiška jménem Mair prohlíží ilustrovanou knihu o léčivých bylinách. Ještě horší je potkávat dívky z města, když v těsně upnutých šatech a se svůdnými účesy procházejí při každodenních pochůzkách jakoby nic areálem převorství a přinášejí zásoby do kuchyně nebo navštěvují špitál.

Pomyslel si, že převorství jasně slevilo oproti Philipovým vysokým zásadám – další příklad nedbalosti, která se sem vplížila v době Godwynova strýce Anthonyho. Třeba se s tím ještě dá něco dělat.

Zazněl zvon svolávající na polední bohoslužbu a Godwyn knihu zavřel. Sestra Mair učinila totéž a usmála se na něj. Její červené rty přitom vytvořily líbeznou křivku. Odvrátil se a spěchal z knihovny.

Počasí se zlepšovalo a mezi dešťovými přeháňkami vždy zasvitlo slunce. Kostelní okna z barevného skla se střídavě zjasňovala a potemňovala podle toho, jak po obloze přebíhaly mraky. Godwynova mysl byla stejně neklidná, rozptylovaná od modliteb úvahami, jak by mohl co nejlépe využít Timothyho knihu pro inspiraci obrody v převorství. Rozhodl se, že o tom promluví při kapitule, každodenním setkání všech mnichů.

Všiml si, že při opravách kněžiště po nedělním sesutí stropu postupují stavitelé rychle. Sutiny byly odstraněny a celý prostor ohraničen provazy. V transeptu rostla hromada tenkých a lehkých kamenů. Když mniši začali zpívat, muži nepřestali pracovat – v průběhu všedního dne se konalo tolik bohoslužeb, že by se opravy závažně zpozdily. Merthin Fitzgerald dočasně opustil práci na nových dveřích a nyní se nacházel v jižní lodi, kde sestavoval složitou síť provazů, klacků a proutí, na které budou stát kameníci při stavbě nového klenutého stropu. Thomas Langley, jehož úkolem bylo dohlížet na stavitele, stál s Elfrikem v jižním transeptu a zdravou rukou ukazoval na zřícenou klenbu. Patrně rozmlouvali o Merthinově práci.

Thomas byl jako matricularius zdatný: byl rozhodný a nedovolil nic zanedbat. Kdykoli se stavitelé hned ráno nedostavili – což bývala častá svízel –, Thomas je vyhledal a dožadoval se zdůvodnění. Pokud měl nějakou chybu, byla to jeho přílišná samostatnost: málokdy informoval o postupu prací či si ověřoval Godwynův názor, ale přistupoval ke všemu, jako by byl svým vlastním pánem a nikoli Godwynovým podřízeným. Godwyn měl nepříjemný pocit, že Thomas pochybuje o jeho schopnostech. Godwyn byl mladší, ale jen o málo: bylo mu třicet jedna, Thomasovi třicet čtyři. Možná si Thomas myslí, že Anthony Godwyna povýšil na nátlak Petranilly. Žádné jiné známky zášti však neprojevoval. Jenom vše dělal po svém.

Godwyn si při responzoriu všiml, že Thomasův rozhovor s Elfrikem byl přerušen. Do chrámu vkráčel lord William z Casteru. Byl to vysoký muž s černým vousem, velmi podobný svému otci a stejně tvrdý, ačkoli někteří lidé soudili, že ho občas mírní manželka Philippa. Přistoupil k Thomasovi a Elfrika mávnutím ruky poslal pryč. Thomas se obrátil k Williamovi a cosi v jeho postoji Godwynovi připomnělo, že Thomas kdysi býval rytířem a do převorství přišel s krvácející sečnou ránou, která si nakonec vynutila amputaci levé paže v lokti.

Goodwyn litoval, že neslyší, co lord William říká. William se předkláněl, mluvil útočně a mířil na Thomase prstem. Ten mu bez bázně odpovídal stejně rozhodně. Godwyn si náhle připomněl, že stejně ostrý a bojovný rozhovor se odehrál před deseti lety, v den, kdy sem Thomas přišel. Tehdy se přel s Williamovým mladším bratrem Richardem – tehdy knězem, dnes kingsbridgeským biskupem. Patrně to je nesmysl, ale Godwyna napadlo, že se dnes hádají kvůli téže věci. Co to může být? Může skutečně existovat nějaká záležitost mezi mnichem a šlechtickou rodinou, která je ještě po deseti letech příčinou hněvu?

Očividně nespokojený lord William rozčileně oddusal pryč a Thomas se znovu obrátil k Elfrikovi.

Při odchodu mnichů a jeptišek z chrámu se Godwyn oddělil od zástupu a přistoupil k ní. „Dobré ráno, mami.“

„Což je?“