Přeložil Jan Jirák

THE PILLARS OF THE EARTH

Copyright © Ken Follett, 1989

Translation © Jan Jirák 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1323-1

Marie-Claire, 

kterou chovám jako oko v hlavě 

PŘEDMLUVA 

Nic nikdy nedopadne tak, jak si to člověk naplánuje. 

Když vyšly Pilíře země, spoustu lidí to překvapilo. Mne taky. Všichni mě znali jako autora napínavých příběhů. A pokud někdo s něčím jednou dosáhne v knižním průmyslu úspěchu, udělá nejlíp, když po zbytek života napíše jednou za rok knížku stejného ražení, a má po starostech. Šašci se nemají snažit hrát Hamleta. Hvězdy populární hudby nemají skládat symfonie. A já neměl dávat v sázku svou pověst tím, že bych napsal něco, co se ke mně nehodí a čím si dávám laťku trochu moc vysoko. 

Ještě ke všemu nevěřím v Boha. Prostě nemám to, čemu se říká duchovní rozměr. Jak tvrdí můj agent, se mnou je největší potíž v tom, že nejsem trýzněná duše. Rozhodně ode mne nikdo ani ve snu neočekával, že bych napsal příběh o stavbě chrámu. 

Takže Pilíře jsou kniha, která se ke mně ani trochu nehodí – však jsem ji taky málem nenapsal. Rozepsal jsem ji, pak jsem toho nechal a deset let jsem se na rukopis ani nepodíval. 

Jak to celé začalo? 

Když jsem byl malý kluk, patřila naše rodina do puritánské náboženské skupiny, která si říkala Plymouthští bratři. Naším kostelem byla holá místnost s řadami židlí kolem stolu uprostřed. Malby, sochy a vůbec výzdoba byly zakázané. Sekta navíc zrazovala všechny své členy od návštěv cizích kostelů. A tak jsem vyrůstal, aniž bych měl tušení o bohaté evropské architektonické tradici stavění velkolepých dómů. 

O psaní románů jsem se začal pokoušet, když mi bylo asi pětadvacet a pracoval jsem jako reportér v londýnském listu Evening News. Tehdy jsem si uvědomil, že jsem nikdy nevěnoval příliš velkou pozornost městskému prostředí kolem sebe a že nemám slovní zásobu na to, abych popsal budovy, v nichž moje postavy prožívají svá dobrodružství. Tak jsem si koupil Přehled evropské architektury od Nikolause Pevsnera. Ta kniha mi nabídla oči, jimiž jsem se mohl dívat na stavby obecně a na kostely zvlášť. Když Pevsner mluví o středověkých katedrálách, vyjadřuje se vskutku zaníceně. Vynalezení lomeného oblouku, píše, je vpravdě jedinečnou událostí v dějinách, vždyť tohle vyřešení technického problému – jak stavět vyšší kostely – bylo současně mimořádně krásné. 

Krátce po přečtení Pevsnerovy knihy mě redakce listu poslala do východoanglického města Peterborough. Už dávno jsem zapomněl, kvůli čemu jsem tam vlastně jel, ale po zbytek života si budu pamatovat, co jsem udělal, když jsem úkol splnil. Musel jsem asi hodinu čekat na vlak jedoucí zpátky do Londýna, vzpomněl jsem si na Pevsnerův fascinující a zanícený popis středověké architektury a šel jsem si prohlédnout peterboroughskou katedrálu. 

Byl to jeden z těch okamžiků, na které se nezapomíná. 

V západní stěně katedrály v Peterboroughu jsou tři obrovské gotické oblouky, jako by to byl vchod pro obry. Jádro stavby je starší než obvodové zdivo, proto majestátní hlavní chrámovou loď lemují boční lodě s pravidelnými, oblými románskými oblouky. Je to současně povznášející i krásné – jako všechny velké dómy. Ale je v tom ještě něco navíc. Díky Pevsnerově knize jsem měl alespoň nepatrnou představu, kolik se na takovou stavbu muselo vynaložit úsilí. Věděl jsem, jak se lidstvo snažilo stavět stále vyšší a krásnější chrámy. Chápal jsem postavení této stavby v historii, ve své historii. 

Peterboroughská katedrála mi učarovala. 

Návštěvy katedrál se staly mým koníčkem. Vždycky jednou za několik měsíců jsem si vyrazil do některého starého anglického města, ubytoval se v hotelu a začal zkoumat zdejší dóm. Tak jsem navštívil Canterbury, Salisbury, Winchester, Gloucester a Lincoln. Každá stavba je svým způsobem jedinečná a každá mi vyprávěla svůj příběh. Většině lidí stačí hodinka až dvě na to, aby „udělali“ nějakou katedrálu, já na to potřeboval několik dní. 

Již samotné kameny prozrazují, jak stavba probíhala: přerušení prací a jejich opětovné obnovení, poškození a opravy, rozšiřování v dobách blahobytu a hold mužům, kteří nakonec platili účty, vtělený do okenních tabulek zalévaných do olova. Leccos vypovídá i to, jak je chrám ve městě umístěn. Lincolnská katedrála stojí přes ulici proti hradu, takže náboženská a vojenská síla si tu dýchají do obličeje. Winchesterský dóm se tyčí uprostřed pravidelné sítě uliček navržených středověkým biskupem, který se o sobě domníval, že dokáže naplánovat celé město. Salisburský svatostánek se ve třináctém století přestěhoval z návrší, které bylo asi snadné bránit (zbytky staré katedrály tam lze dodnes vidět), na otevřenou louku, aby ukázal, že zavládl trvalý mír. 

Celou dobu mi nedala spát jedna otázka: Proč se vlastně tyhle chrámy stavěly? 

Existují na ni jednoduché odpovědi – pro slávu boží, pro marnivost biskupů. Jenže tyto důvody mi nestačily. Budování středověkých katedrál je ohromující evropský zvyk. Stavitelé neměli pořádné nástroje, neovládali matematiku stavebního inženýrství a jejich zaměstnavatelé byli ubožáci: ani nejbohatší z princů nebydlel tak, jak si žije, řekněme, vězeň v moderní věznici. A přesto nechávali budovat nejkrásnější chrámy, jaké kdy existovaly. A stavěli je tak dobře, že vydržely staletí, takže je dnes můžeme zkoumat a obdivovat. 

Začal jsem o těchto chrámech číst kdeco, ale zjistil jsem, že dostupná literatura není dostačující. Našel jsem v ní spoustu estetických výkladů o vznosnosti, ale málo informací o tom, co se kolem výstavby dělo. Pak jsem narazil na knihu Jeana Gimpela Stavitelé katedrál. Gimpel, černá ovce rodiny obchodníků s uměleckými předměty, na tom byl podobně jako já a neměl dost trpělivosti na výklady o tom, jestli horní část chrámové lodi „působí“ esteticky. Jeho kniha pojednává o špinavých a chudých obyvatelích chatrčí, kteří ty pohádkové budovy nakonec stavěli. Gimpel prozkoumal výplatní listiny francouzských klášterů a zajímal se o to, kdo ve skutečnosti byli tihle stavitelé a kolik si vydělali peněz. Jako první si například všiml, že nepřehlédnutelnou menšinu mezi těmi, kdo se na stavbách chrámů podíleli, tvořily ženy. Středověké kláštery byly sexistické, ale katedrály stavěli jak muži, tak ženy. 

Ve své další knize, Středověký stroj, mě Gimpel poučil, že středověk je období rychlého technického rozvoje, během kterého se energii zvodních kol podařilo využít v celé řadě výrobních postupů. Brzy jsem se začal zajímat o život ve středověku vůbec. A postupně jsem si vytvářel představu o tom, že stavění velkých katedrál muselo středověkým lidem připadat jako docela rozumné počínání. 

To není jednoduché vysvětlit. Trochu to připomíná skutečnost, proč lidé dvacátého století vynakládají obrovské prostředky na prozkoumání vesmíru. V obou případech sehrává roli celá spleť nejrůznějších vlivů: vědecká zvídavost, obchodní zájmy, politické soupeření a duchovní touhy lidí uvázaných k zemi. Nabyl jsem dojmu, že existuje jen jediný způsob, jak celou tuhle spleť zmapovat: napsat román. 

Někdy v roce 1976 jsem si sestavil půdorys románu a napsal zhruba čtyři kapitoly. Poslal jsem je svému agentovi Alu Zuckermanovi aten mi odepsal: „Vytvořil jsi tapiserii. Teď potřebuješ řadu vzájemně propojených melodramat.“ 

Když se dnes za tou dobou ohlížím, je mi jasné, že jsem v sedmadvaceti nebyl schopen takový román napsat. Byl jsem jako malířský tovaryš, který se v koutě učí malovat vodovkami, a najednou se rozhodne, že stvoří velké plátno olejovými barvami. Pokud jsem chtěl dostát svému cíli, musela vzniknout dost obsáhlá kniha, zabírající několik desetiletí a oživující větší část středověké Evropy. Psal jsem v té době mnohem nenáročnější knihy, a stejně jsem řemeslo stále ještě pořádně neovládal. 

Odložil jsem knihu o katedrálách a přišel s jiným nápadem, s napínavým příběhem o německém špionovi ve válečné Anglii. To naštěstí bylo v mých silách, a tak se pod názvem Oko jehly (The Eye of the Needle) zrodil můj první bestseller. 

Následujících deset let jsem psal výhradně napínavé, dobrodružné příběhy, ale i nadále jsem navštěvoval katedrály a myšlenka napsat 

o nich knihu mě nikdy neopustila. Vrátil jsem se k ní v lednu 1986, když jsem dokončil svůj šestý thriller, Kdo lehá se lvy (Lie Down with Lions). 

Nakladatelé z toho byli nesví. Chtěli další špionážní příběh. Ani přátelé z toho neměli velkou radost. Věděli, že mám rád úspěch. Nepatřím mezi autory, kteří si nad propadákem řeknou, že kniha je ve skutečnosti dobrá, ale nemá odpovídající čtenáře. Píšu proto, abych lidi bavil, a jsem rád, když se mi to daří. Z neúspěchu bych měl mizerné pocity. Nikdo se mi nápad s knihou o stavění katedrál nesnažil vymluvit, ale mnoho lidí vyjádřilo jisté obavy. 

Jenže já neměl v plánu sestavit „těžkou“ knihu. Chtěl jsem napsat dobrodružný příběh plný barvitých postav, ctižádostivých, křivých, přitažlivých, odvážných i mazaných. Chtěl jsem, aby romantický příběh středověkých katedrál zaujal čtenáře stejně, jako kdysi zaujal mě. 

Tehdy jsem si osvojil způsob práce, který mi vydržel dodnes. Nejdřív si napíšu náčrt příběhu, z něhož je jasné, co se odehraje v daných kapitolách a jaké jsou jednotlivé postavy. Jenže tahle kniha byla jiná než ostatní. Ze začátku to šlo snadno, ale jak se děj odvíjel přes celá desetiletí a postavy dospívaly a zrály, začalo pro mne být najednou obtížné vymýšlet jim další a další životní zvraty a kotrmelce. Došlo mi, že napsat jednu dlouhou knihu je daleko těžší než dát dohromady tři krátké. 

Hrdinou příběhu musel být někdo, kdo by snesl označení Člověk víry. To pro mě bylo složité. Dělalo mi potíže probudit v sobě zájem o postavu, která se soustřeďuje na posmrtný život (bude to ostatně dělat problémy i mnohým čtenářům). Aby byl převor Philip sympatičtější, obdařil jsem ho velice praktickou vírou, schopností stát nohama na zemi a zájmem o lidské duše tady na tomto světě, ne až v nebi. 

Taky mi dělal potíže Philipův pohlavní život. Ve středověku se od všech mnichů a kněží čekalo, že budou žít v celibátu. Z toho by logicky mohlo plynout dramatické napětí v člověku, který svádí strašlivý boj se svým chtíčem. Jenže pro tohle téma jsem se nedokázal nadchnout. Vyrůstal jsem v šedesátých letech a vždycky jsem stál na straně těch, kteří s pokušením bojují tak, že mu podlehnou. Nakonec jsem převora Philipa zařadil do té menšiny lidí, pro které sex opravdu mnoho neznamená. Převor je jediná postava, kterou jsem kdy vytvořil, jež bere celibát vesele. 

Spojil jsem se s Jeanem Gimpelem, který mě o deset let dříve tak ovlivnil, a ke svému úžasu jsem zjistil, že bydlí v Londýně, a ještě ke všemu ve stejné ulici jako já. Najal jsem si ho jako poradce. Stali se znás přátelé a protivníci ve stolním tenisu. Vydrželo nám to až do jeho smrti. 

V březnu následujícího roku, tedy 1987, jsem měl načrtnuté všehovšudy dvě třetiny knihy. Rozhodl jsem se, že to musí stačit, a začal jsem psát. 

Do prosince jsem měl jen dvě stě stran. 

Bylo to naprosto zdrcující. Pracoval jsem na textu dva roky a měl jsem v ruce jen hrubý nástin několika kapitol. Nemohl jsem psaním téhle knihy strávit zbytek života. Jenže co jsem měl dělat? Pravda, mohl jsem rukopis odložit a napsat další napínavý příběh. Anebo jsem mohl pracovat usilovněji. Psával jsem tehdy od pondělka do pátku a v sobotu dopoledne jsem vyřizoval obchodní korespondenci. Někdy v lednu 1988 jsem začal psát od pondělí do soboty a dopisům se věnoval v neděli. Výsledek byl rázem znát – částečně proto, že jsem dělal o den déle, ale hlavně proto, že práce tím byla daleko intenzivnější. Rozuzlení příběhu, které jsem neměl napsané v náčrtu, vyřešil náhlý záblesk inspirace, který mi vnukl, abych zapletl svoje hlavní postavy do proslulé – a skutečné – vraždy Thomase Becketa. 

Vybavuji si, že jsem první verzi knihy dokončil zhruba v polovině roku. Vzrušení a netrpělivost mě nutily k tomu, abych na jejím přepsaní pracoval ještě usilovněji, takže jsem začal dělat sedm dní v týdnu. Obchodní korespondence to sice odnesla, ale knihu jsem dokončil v březnu 1989, tři roky a tři měsíce od chvíle, kdy jsem na ní začal pracovat. 

Byl jsem vyčerpaný, ale šťastný. Cítil jsem, že jsem napsal něco zvláštního, nejen další bestseller, ale možná velký, oblíbený román. 

Mnoho lidí se mnou tento názor nesdílelo. 

Firma William Morrow & Co., americký vydavatel mých knih v pevné vazbě, vytiskl zhruba stejný počet výtisků jako u titulu Kdo lehá se lvy, a když se jim podařilo prodat stejně kusů, byli spokojeni. Moji londýnští nakladatelé byli odvážnější a Pilíře se prodávaly lépe než kterákoliv z mých předchozích knih. Ale první reakce mezi vydavateli na celém světě byla jasná – vydechli úlevou, že Follett šťastně dokončil svůj bláznivý nápad a dá s ním pokoj. Kniha nezískala žádné ceny, dokonce ji nikdo na žádnou cenu ani nenavrhl. Pár kritiků nešetřilo obdivem, ale na většinu z nich velký dojem neudělala. V Itálii se dostala na první místo v žebříčku nejprodávanějších knih, ale tam na mě byli čtenáři vždycky hodní. V Británii se udržela na prvním místě jeden týden. 

Začal jsem si myslet, že jsem se mýlil. Třeba je ta kniha opravdu jen další čtivo, slušná, ale ne skvělá. 

Jenže jeden člověk úporně věřil, že jde o mimořádnou knihu. Můj německý redaktor Walter Fritzsche z nakladatelství Gustav Lübbe Verlag už dlouho snil o tom, že vydá román o stavění katedrál. Dokonce o té myšlence mluvil s několika německými autory, ale nikdy ztoho nic nebylo. Proto byl nesmírně nadšený tím, co jsem psal, a když dostal rukopis, měl pocit, že se jeho naděje začaly naplňovat. 

Až do té doby zaznamenávaly moje práce v Německu jen skromné úspěchy. (Nemůžu to čtenářům zazlívat, vždyť Němci v mých knihách často vystupují jako padouši.) Fritzsche byl ale nadšením bez sebe a myslel si, že by Pilíře mohly znamenat průlom, že by ze mě mohly udělat nejpopulárnějšího spisovatele v Německu. 

Tomu jsem nevěřil ani já. 

Ukázalo se, že měl pravdu. 

Nakladatelství Lübbe knihu skvěle vybavilo. Najali mladého výtvarníka Achima Kiela, aby navrhl obálku, ale on trval na tom, že připraví výtvarnou úpravu celého textu a že knihu pojme jako umělecký předmět. Nakladatelství našlo dost odvahy a výtvarné řešení mu svěřilo. Bylo to drahé, ale Kiel dokázal zákazníkům sdělit Fritzschův pocit, že jde o mimořádnou knihu. (Kiel pak řadu let dělal návrhy ke všem německým vydáním mých knih a vytvořil grafické řešení, jež nakladatelství Lübbe používá dodnes.) 

První náznak, že i čtenáři vnímají knihu jako něco mimořádného, přišel, když nakladatelství zveřejnilo inzerát oslavující 100 000 prodaných výtisků. Tolik kusů v pevné vazbě jsem do té doby prodal jedině ve Spojených státech (a tam žije třikrát víc obyvatel než v Německu). 

Po pár letech se Pilíře začaly objevovat na seznamech dlouhodobě nejprodávanějších knih. Na německé přehledy bestsellerů se dostaly celkem asi osmdesátkrát. Čas plynul a Pilíře tam byly pořád (k dnešnímu dni mají za sebou více než tři sta umístění v týdenních přehledech). 

Jednoho dne jsem si kontroloval přehled příjmů z prodeje, který mi poslal americký vydavatel brožované verze, New American Library. Tyhle přehledy jsou velice pečlivě zpracovány tak, aby autor neměl ani tušení, co se s jeho knihou vlastně děje, ale po desetiletích usilovného snažení jsem se je přece jen naučil číst. Zjistil jsem, že každých šest měsíců se prodá zhruba 50 000 výtisků Pilířů. Jen pro srovnání – titulu Oko jehly se prodávalo zhruba 25 000 kusů, stejně jako většiny ostatních mých knih. 

Prověřil jsem si údaje z Velké Británie a ukázalo se, že poměr prodeje je přibližně stejný: Pilíře zaznamenávaly zhruba dvojnásobný prodej. 

Začal jsem si všímat, že v dopisech od příznivců se objevují daleko častěji zmínky o Pilířích než o ostatních knihách. Když jsem podepisoval knihy v knihkupectví, stále víc čtenářů mi říkalo, že Pilíře jsou jejich nejoblíbenější kniha. Hodně lidí mě žádalo, abych napsal pokračování. (Což taky jednoho dne udělám.) Někteří mi řekli, že je to nejlepší kniha, jakou kdy četli – takovou poklonu mi za žádnou jinou knihu nikdo nesložil. Jedna britská cestovní kancelář mě oslovila spožadavkem, jestli bych nevytvořil Prázdniny s Pilíři země. Tohle už začínalo vypadat jako kultovní trhák. 

Nakonec mi došlo, co se vlastně děje. Sláva knihy se prostě šířila mezi čtenáři. V nakladatelském průmyslu platí neochvějná pravda, že nejlepší reklama je ta, kterou si nelze koupit: když totiž jeden čtenář knihu osobně doporučí druhému. A právě proto se prodávaly Pilíře. To vy jste se o to zasloužili, drazí čtenáři. Vydavatelé, agenti, kritikové a lidé, kteří udělují literární ceny, ji v podstatě přehlíželi, ale vy ne. Vy jste si všimli, že je jiná a zvláštní, a řekli jste to svým přátelům. A nakonec se to rozkřiklo. 

Takhle to tedy bylo. Vypadalo to, že to není vhodná kniha. Zdálo se, že já nejsem vhodný autor. Však jsem ji taky málem nedokončil. Ale vyklubala se z toho moje nejlepší kniha a vy jste to ocenili. 

Vážím si toho. Děkuji vám. 

Ken Follett 

Stevenage, 

Hertfordshire

leden 1999

Večer 25. listopadu 1120 se k anglickým břehům vydala Bílá loď akousek od Barfleuru se potopila i s celou posádkou... Plavidlo představovalo největší pokrok v námořní dopravě a bylo vybavené vším, co v té době stavitelé lodí znali... Slávu ztroskotání zajistila skutečnost, že se na palubě lodi plavilo hodně významných osob – vedle králova syna a následníka trůnu tam byli ještě dva královští levobočci, několik hrabat a baronů a téměř všichni královi dvořané... Historický význam ztroskotání spočívá v tom, že po něm Jindřich zůstal bez jednoznačného dědice... Výsledkem bylo zpochybnění nástupnictví a období anarchie, jež následovalo po Jindřichově skonu. 

A. L. Poole 

Od Knihy posledního soudu k Magně Chartě 

PROLOG  

1123 

Malí kluci se vydali na popravu brzo ráno. 

Když se první tři nebo čtyři vyplížili z chatrčí, v plstěných botách tichounce jako kočky, byla ještě tma. Městečko pokrývala tenká vrstva čerstvého sněhu, jako by celé bylo nově natřené, astopy chlapců jako první narušily neposkvrněný povrch. Hoši se propletli mezi přikrčenými dřevěnými domky a prošli ulicemi se zmrzlým blátem až na ztichlé náměstí, kde stála šibenice a čekala na svou chvíli. 

Chlapci pohrdali vším, čeho si vážili dospělí, jejich rodiče. Vysmívali se kráse a odmítali dobro. Při pohledu na mrzáka se prohýbali smíchy, a když potkali raněné zvíře, ubili ho kameny k smrti. Chlubili se zraněními a jizvy vystavovali s pýchou na odiv. Zvláštní obdiv chovali k zmrzačení – kluk s chybějícím prstem by byl jejich králem. Milovali násilí a byli ochotni běžet kolik mil, jen aby viděli nějaké krveprolití. A žádnou popravu si nikdy nenechali ujít. 

Jeden z kluků se vymočil na lešení šibenice. Druhý vyběhl po schůdkách nahoru, sevřel si prsty kolem hrdla, podklesl v kolenou a se zkřiveným obličejem parodoval oběšení. Ostatní odměnili jeho výkon obdivným povykováním, kvůli kterému vběhli na tržiště dva psi a štěkali na celé kolo. Docela malý klučina vytáhl jablko a začal ho nevzrušeně jíst. Jeden ze starších chlapců ho praštil do nosu a jablko mu vzal. Okradený kluk si ulevil tím, že hodil po jednom psovi kámen a kňučící zvíře se stáhlo domů. Dál nebylo čím se zabavit, a tak se usadili na suchý, dlážděný chodník před vchodem do kostela a čekali, co se bude dít. 

Za okenicemi mohutných dřevěných a kamenných domů na náměstí, kde bydleli samí bohatí řemeslníci a obchodníci, se objevily první plamínky kahánků, jak kostnaté služky a učedníci zapalovali ohně, ohřívali vodu a vařili kaši. Tma se pomalu vytrácela a obloha se zbarvila došeda. Z nízkých dveří začali váhavě vycházet obyvatelé města navlečení do těžkých kabátců z hrubé vlny, třásli se zimou a sestupovali dolů k řece, aby si nabrali vodu. 

Po chvíli se na tržiště pyšným krokem dostavila skupina mladíků, čeledínů a pacholků. Fackami a kopanci vyhodili kluky z chodníku před kostelem, pak se sami opřeli o kamennou zeď, drbali se, plivali na zem a se zasvěcenou sebejistotou si povídali o smrti oběšením. Když bude mít štěstí, prohlašoval jeden, zlomí si vaz, sotva se to s ním zhoupne, to je rychlá smrt a taky bezbolestná. Ale když se to nepovede, bude tam viset, rudnout, otvírat ústa a lapat po vzduchu jak ryba, až se nakonec zadusí. Další mladík podotkl, že takovéhle umírání může trvat dobu, za kterou by člověk ušel celou míli. Třetí k tomu dodal, že to může dopadnout ještě hůř, protože prý kdysi viděl, jak nějaký chlap měl krk stopu dlouhý, než umřel. 

Stařeny vytvořily skupinu na opačném konci náměstí, jak to šlo nejdál od mladíků, protože ti byli schopni na své babičky pokřikovat sprosté poznámky. Staré ženy vždycky vstávaly brzo, přestože už neměly děti, o které by se musely starat. Pokaždé měly jako první rozdělaný oheň i vymetené ohniště. Přidala se k nim i jejich uznávaná vůdkyně, urostlá vdova po sládkovi. Však před sebou také valila soudek piva, stejně lehce, jako když dítě prohání káču. Než stačila soudek narazit, už se kolem ní nahrnul chumel zákazníků s hrnky a korbely v rukou. 

Šerifův pomocník otevřel hlavní bránu a pustil dovnitř rolníky, kteří žili za městem v domcích nalepených na městské hradby. Někteří nesli vejce, mléko a čerstvé máslo na prodej, jiní si přišli koupit pivo nebo chléb, další si prostě jen stoupli na tržiště a čekali na popravu. 

Každou chvíli lidé zvedli hlavy jak poplašení vrabci a podívali se směrem k hradu, který se vypínal na kopci nad městem. Viděli kouř, který bez ustání stoupal z kuchyně, a občas zahlédli záblesk pochodně v úzkých, špičatých oknech kamenné pevnosti. Ve chvíli, kdy už se slunce každým okamžikem mohlo vyhoupnout za temným šedivým mrakem, otevřela se masivní dřevěná vrata v hradní bráně a před hrad vyšel nepočetný zástup. Vepředu jel šerif na nádherném černém oři a za ním kára tažená volem a na ní odsouzenec. Za károu jeli tři muži. Přestože jim na takovou dálku nebylo vidět do obličeje, z jejich oblečení bylo zřejmé, že je to rytíř, kněz a mnich. Procesí uzavírali dva zbrojnoši. 

Všichni vystupovali během soudu, který se konal předcházejícího dne v hlavní lodi zdejšího dómu. Kněz přistihl zloděje s kořistí v náručí. Mnich poznal, že ukradený pohár patří klášteru. Rytíř byl zlodějův pán a dosvědčil, že jeho poddaný mu utekl. A tak šerif odsoudil zloděje k trestu smrti. 

Zatímco pomalu kráčeli z kopce, zbytek města se nahrnul k šibenici. Jako poslední se dostavili ctihodní měšťané – řezník, pekař, dva koželuhové, dva kováři, nožíř a šípař, všichni se svými manželkami. 

V davu panovala nezvyklá nálada. Zpravidla měli věšení rádi. Vězeň byl obvykle zloděj a oni zloděje nenáviděli s upřímností lidí, kteří si museli svůj majetek tvrdě vydřít. Jenže tenhle zloděj byl trochu jiný. Nikdo nevěděl, kdo to je a odkud pochází. Navíc neukradl nic někomu z nich, nýbrž klášteru vzdálenému dvacet mil. A ještě ke všemu ukradl pohár posázený drahokamy, jehož cena byla tak vysoká, že ho v podstatě nebylo možné prodat – a to je něco jiného, než uloupit kus šunky, nový nůž nebo fortelný opasek, tedy předměty, jejichž ztráta by se každého citelně dotkla. Nemohli nenávidět člověka, který se dopustil tak nesmyslného zločinu. Když se odsouzenec objevil na tržišti, ozvalo se pár posměšných výkřiků a sem tam mňoukání, ale pohrdání nešlo divákům od srdce, jen malí kluci ho ostouzeli s nepředstíraným nadšením. 

Většina obyvatel města se nebyla podívat na přelíčení, protože soud nezasedal o svátcích, ale ve všední dny, a to se museli všichni starat o vlastní živobytí, takže teď viděli zloděje poprvé. Byl to docela mladý muž, tak mezi dvaceti a třiceti, průměrně vysoký a s běžnou postavou, ale jeho vzhled byl velice nezvyklý. Pleť měl bílou jako sníh na střechách, pronikavé oči jasně zelené a vlasy v barvě strouhané mrkve. Služky si říkaly, že je odpudivý. Stařeny ho litovaly. A malí kluci se mu smáli, až se pod nimi nohy podlamovaly. 

Šerifa všichni znali, zato tři muži, kteří zpečetili zlodějův osud, byli cizinci. Rytíř, hřmotný chlap se žlutými vlasy, byl na první pohled někdo důležitý. Jel na válečném koni, mohutném zvířeti, které muselo stát tolik peněz, kolik vydělá tesař za deset let. Mnich byl o hodně starší, určitě něco přes padesát, hubený, vysoký a v sedle seděl zhrouceně, jako kdyby ho už unavovalo vláčet s sebou to těžké břímě zvané život. Nejnápadnější byl ovšem kněz, mladý muž s ostrým nosem a řídkými černými vlasy. Na sobě měl černý hábit a jel na kaštanově hnědém hřebci. V očích měl ostražitý, nebezpečný výraz apřipomínal černou kočku, která zrovna vyčenichala hnízdo myších mláďat. 

Malý kluk pečlivě zamířil a plivl na odsouzence. Měl dobrý odhad a trefil muže přímo mezi oči. Zloděj zaklel, zkusil se na drzouna vrhnout, ale zarazily ho provazy, jimiž byl připoután k postranicím káry. Na příhodě by nebylo nic zajímavého, nebýt toho, že odsouzený promluvil normandštinou, jazykem panstva. Že by pocházel zurozených kruhů? Nebo se prostě jen ocitl daleko od domova? To nikdo nevěděl. 

Kára tažená volem se zastavila u šibenice. Šerifův pomocník se vyhoupl na korbu s oprátkou v ruce. Odsouzenec se začal vzpírat. Kluci se náramně bavili – kdyby vězeň zůstal klidný, neobyčejně by je to zklamalo. Muž se nemohl moc hýbat, protože byl za zápěstí a kotníky přivázaný ke káře, ale divoce trhal hlavou a snažil se uhnout před oprátkou. Po chvíli šerifův pomocník, rozložitý muž, okrok ustoupil a udeřil vězně do břicha. Odsouzenec se zlomil v pase s vyraženým dechem a pomocník mu přetáhl oprátku přes hlavu a utáhl uzel. Pak seskočil na zem, držel provaz napjatý a druhý konec přivázal k háku upevněnému pod břevnem šibenice. 

Tohle byl rozhodující okamžik. Kdyby se teď pokusil odsouzený vzpouzet, jen by tím urychlil vlastní smrt. 

Zbrojnoši odvázali zloději nohy a nechali ho samotného stát na korbě káry s rukama svázanýma za zády. Dav stojící okolo se ztišil. 

Byl to okamžik, kdy pravidelně docházelo k nějakému pozdvižení – odsouzencova matka vydala pronikavý, kvílivý výkřik nebo jeho manželka vytasila nůž a vrhla se ke káře ve snaze na poslední chvíli muže zachránit. Někdy začal odsouzený prosit Boha za odpuštění nebo chrlil krvelačné kletby na hlavy svých katů. Zbrojnoši si stoupli každý z jedné strany ke káře a byli nachystáni vyrovnat se s jakýmkoliv možným nebezpečím. 

V tu chvíli začal odsouzený zpívat. 

Zpíval vysokým, výrazným tenorem a měl velice čistý hlas. Zpíval sice normansky, ale i ti, kteří slovům nerozuměli, pochopili z tklivé melodie, že je to píseň o smutku a ztrátě. 

Když skřivánek v síti se zmítá, 

zpívá tklivěji než kdy dřív. 

Jak mohla by píseň ta tklivá 

ze sítě chudáčka vyplíst. 

Při zpěvu upřel oči do davu a zadíval se přímo na někoho, kdo tam stál. Dav se postupně rozestoupil, a tak vzniklo dost místa, aby všichni viděli, na koho odsouzenec hledí. 

Byla to asi patnáctiletá dívka. Sotva ji lidé spatřili, divili se, že si jí nevšimli dřív. Viděli dlouhé hnědé vlasy, husté a pevné, které se jí sbíhaly na širokém čele do jednoho místa, kde tvořily kudrliny připomínající čertovské růžky. Měla pravidelné rysy a jemná ústa s plnými rty. Starší ženy si všimly širokého pasu a těžkých ňader, pochopily, že dívka je těhotná, a dohadovaly se, jestli je odsouzenec otcem nenarozeného dítěte. Zato všichni ostatní nemohli odtrhnout pohled od jejích očí. Možná mohla být docela hezká, ale měla hluboko posazené, žhnoucí oči zářivě zlatavé barvy, tak nápadné a pronikavé, že když se jimi na člověka podívala, měl pocit, že mu vidí rovnou do srdce, a raději honem uhnul pohledem, jako by dívka byla schopna odhalit jeho tajemství. Byla navlečená do špinavých hadrů a po něžných tvářích jí tekly proudy slz. 

Kočí sedící na kozlíku káry vyčkávavě hleděl na šerifova pomocníka. Pomocník se díval na šerifa a čekal na pokyn. Mladý kněz se zlověstným výrazem do šerifa netrpělivě strkal, ale šerif si ho nevšímal. Nechal odsouzeného dál zpívat. Na hrůzný okamžik se zastavil čas, jen překrásný hlas odpudivého mladíka se snažil oddálit blížící se smrt. 

Pak večer lovec kořist sesbírá 

a pro skřivana naděje hned zhasne. 

Všech ptáků i lidí život končívá, 

jen písně tón snad nikdy neuvadne. 

Sotva odsouzenec dozpíval, šerif se podíval na pomocníka a kývl. Pomocník zvolal „hyjé!“ a švihl vola koncem provazu přes hřbet. V tu chvíli práskl kočí bičem nad hlavou. Vůl vykročil a odsouzenec stojící na káře zavrávoral. Vůl pohnul povozem a odsouzený se zhoupl do vzduchu. Provaz se napjal a zloděj si s hlasitým prasknutím zlomil vaz. 

Vtu chvíli se ozvalo zaječení a všichni se zadívali na dívku. 

Ale nekřičela ona, nýbrž nožířova žena stojící vedle ní. Příčinou jejího jekotu však byla právě dívka. Klesla před šibenicí na kolena apaže napřáhla před sebe v gestu, které napovídalo, že se chystá pronést kletbu. Lidé se od ní vystrašeně odtáhli. Věděli, že když kletbu pronáší někdo, kdo se stal obětí nespravedlnosti, je prokletí zvlášť účinné, a všichni nejasně tušili, že s tím věšením nebylo všechno tak úplně v pořádku. I malí kluci byli vyděšení. 

Dívka upřela uhrančivé zlatavé oči na tři cizince – rytíře, mnicha a kněze. Pak pronesla kletbu. Zvonivým hlasem odříkávala děsuplná slova: „Ať vás postihne nemoc a zármutek, hlad a bolest. Ať vaše domy pohltí oheň, ať vaše děti skončí na šibenici. Ať se vašim nepřátelům daří a vy ať zestárnete ve smutku a lítosti a umřete pomatení av bolesti.“ Když pronesla poslední slova, sáhla do vaku, který měla položený vedle sebe, a vytáhla z něj živého kohouta. Vzápětí se jí vruce zničehonic zablýskl nůž a dívka jediným máchnutím uřízla kohoutovi hlavu. 

Krev mu stále ještě stříkala z krku, když hnědovláska bezhlavého ptáka vzala a hodila ho po knězi s černými vlasy. Kohout nedoletěl až k němu, ale krev ho přece jen postříkala, stejně jako mnicha a rytíře, kteří stáli z obou stran vedle něj. Všichni tři se s odporem odvrátili, ale krev je stejně zasáhla a potřísnila jim obličeje a pocákala oblečení. 

Dívka se obrátila a rozeběhla se pryč. 

Dav se před ní rozestupoval a zase se za ní zavíral. Na chvíli propukla naprostá vřava. Konečně se šerifovi podařilo upoutat pozornost zbrojnošů a vztekle jim poručil, aby dívku chytili. Začali se prodírat davem, hrubě odstrkovali muže, ženy i děti z cesty, ale dívku vmžiku ztratili z dohledu. Šerif věděl, že ji může nechat hledat, ale bylo mu jasné, že ji nenajde. 

Otráveně se odvrátil. Rytíř, mnich a kněz si dívčina útěku vůbec nevšimli. Stále ještě upřeně hleděli směrem k šibenici. Šerif se tam podíval také. Mrtvý zloděj visel na konci provazu a jeho mladá, bledá tvář pomalu začínala tmavnout. Tělo se mírně pohupovalo a pod ním, bezhlavý, ale ještě ne úplně mrtvý, běhal v nepravidelných kruzích kohout. 

ČÁST PRVNÍ  

1135–1136 

KAPITOLA  1 

Tom stavěl v širokém údolí na úpatí strmého kopce, hned vedle čistého, bublajícího potůčku, usedlost. Stěny už byly tři stopy vysoké a rychle rostly. Dva zedníci, které Tom najal, na slunci vytrvale pracovali a jejich zednické lžíce jen svištěly, jak sehraná dvojice nabírala maltu a plesk plesk, ťuk ťuk připravila ji na další vrstvu mohutných kamenných kvádrů, pod jejichž váhou se prohýbal zpocený podavač. Maltu míchal Tomův syn Alfred. Hlasitě přitom počítal jednotlivé lopaty písku, které házel na prkennou plošinu. Byl tam také tesař, který pracoval na stole vedle Toma. Pečlivě přitesával teslicí bukové trámy na správný rozměr. 

Alfredovi bylo už čtrnáct let a byl skoro stejně vysoký jako jeho otec. Tom byl vyšší než většina ostatních mužů a Alfred za ním zaostával jen o pár palců a pořád ještě rostl. Byli si ostatně i dost podobní: oba měli světle hnědé vlasy a zelené oči s hnědými tečkami. Lidé říkali, že je to pohledná dvojice. Největší rozdíl mezi nimi byl v tom, že Tom nosil kudrnatý hnědý plnovous, zatímco Alfred měl jen jemné světlé chmýří. Tom si s něhou vybavoval, že podobnou barvu měly kdysi i Alfredovy vlasy. Jak Alfred dospíval, Toma mrzelo, že syn neprojevuje větší a soustředěnější zájem o otcovu práci, protože kdyby se chtěl stát zedníkem jako Tom, musel by se ještě hodně věcí naučit. Jenže Alfreda zatím zásady stavění domů nudily a zůstávaly mu záhadou. 

Až dokončí tuhle stavbu, bude tu stát nejhonosnější dům široko daleko. Celé přízemí bude zabírat jedna prostorná místnost, kde bude sklad. Strop bude tvořit kamenná klenba, aby přízemí nemohl zachvátit oheň. Síň, kde lidé doopravdy žijí, bude nad skladištěm a bude se do ní vcházet zvenku po schodišti. Díky tomu bude síň dostatečně vysoko, takže bude těžké ji napadnout a snadné bránit. V síni bude ustěny komín, kterým se bude odvádět kouř. To bude dost zásadní novinka. Tom zatím viděl jen jeden jediný dům s komínem, ale uchvátilo ho to jako vynikající nápad a byl odhodlán ho napodobit. Na jedné straně usedlosti nad síní bude malá ložnice, protože to si dneska hraběcí dcerky přejí – jsou příliš jemné, než aby spaly v síni s muži, služebnictvem a loveckými psy. Kuchyně bude v oddělené budově, jelikož každá kuchyně dřív či později lehne popelem a nedá se s tím dělat nic jiného než stavět je co nejdál od všeho ostatního a na stavbu použít málo proschlé dřevo. 

Tom pracoval na vchodu do domu. Dveřní sloupky budou zakulacené, aby vypadaly jako opravdové sloupy – drobná poklona urozeným novomanželům, kteří zde budou bydlet. Tom upíral pohled na dřevěnou šablonu, která mu pomáhala udržet tvar, ze strany přiložil ke kamenu železný sekáč a opatrně do něj udeřil velikým dřevěným kladivem. Z povrchu se odlouplo pár úlomků a kámen byl zase o něco zaoblenější. Tom postup zopakoval. Povrch byl dostatečně hladký, že by to bylo přijatelné i pro katedrálu. 

Kdysi na jedné katedrále pracoval – v Exeteru. Nejdřív to bral jako jakoukoliv jinou práci. Když mu mistr řekl, že jeho výkon tak úplně neodpovídá nárokům, měl vztek a mrzelo ho to – věděl o sobě, že je o hodně pečlivější než průměrný zedník. Pak mu došlo, že nestačí, aby byly stěny katedrály dobré, musí být dokonalé. Bylo to tím, že stavba je určena Bohu, ale také tím, že je veliká, takže sebemenší odchylka ve stěně, sebemenší narušení naprosté přesnosti může celou stavbu osudově oslabit. Tomova lítost se změnila v úžas. Spojení obrovité, náročné budovy s nemilosrdnou nutností dávat pozor na každou maličkost mu otevřelo oči a odhalilo tajemství jeho řemesla. Od exeterského mistra se naučil, jak je důležité dodržovat proporce a jak počítat nejrůznější čísla. Dověděl se také téměř kouzelný vzorec, s jehož pomocí je možné spočítat správnou šířku zdi či správný úhel jednotlivého stupně v točitém schodišti. Takové věci ho fascinovaly. A udivilo ho, když zjistil, že pro mnoho zedníků jsou naprosto nepochopitelné. 

Po nějakém čase se Tom stal mistrovou pravou rukou a tehdy si začal uvědomovat i jeho slabé stránky. Byl to vynikající řemeslník, ale naprosto neschopný organizátor. Vůbec se mu nedařilo dosáhnout toho, aby zedníci měli dostatečný přísun stavebního kamene, aby kováři vyrobili přiměřené množství správných nástrojů, aby bylo dost hašeného vápna a prosetého písku na míchání malty, aby tesařům někdo porazil stromy a aby bylo vždycky dost peněz z klášterní kapituly na vyrovnání všeho, co je třeba zaplatit. 

Kdyby Tom vydržel v Exeteru až do mistrovy smrti, mohl se sám stát mistrem. Jenže kapitule došly peníze – zčásti také kvůli nedostatkům v mistrově práci – a řemeslníci museli zvednout kotvy a poohlédnout se po práci jinde. Tom dostal nabídku od exeterského správce hradu, aby zůstal ve městě jako stavitel a opravil a vylepšil městské opevnění. Kdyby se nic nečekaného nepřihodilo, bylo by to zaměstnání na celý život. Jenže Tom to odmítl, jelikož chtěl stavět další katedrálu. 

Jeho žena Agnes tohle rozhodnutí nikdy nepochopila. Mohli přece mít slušný kamenný dům, služebnictvo a vlastní chlévy a každý den na stole pořádné jídlo. Nikdy Tomovi neodpustila, že tuhle příležitost nechal plavat. Nemohla pochopit, co je na stavění katedrál tak neodolatelně přitažlivého. Jak lákavá je všeobjímající složitost organizace stavby, duševní námaha spojená s výpočty, prostá mohutnost stěn, nádhera stavby, jež člověku bere dech, i její konečná velkolepost. Jakmile Tom jednou k téhle práci přičichl, už ho nic menšího nemohlo uspokojit. 

Od té doby uběhlo deset let. Nikde se mezitím nezdrželi dlouho na jednom místě. Tom navrhl nový dům pro kapitulu, rok či dva pracoval na nějakém hradě nebo postavil dům bohatému měšťanovi. Ale sotva měl našetřené nějaké peníze, vzal ženu a děti a už zase táhl dál v naději, že ho na cestě čeká nějaká katedrála. 

Vzhlédl z lavice, na které opracovával sloupky, a uviděl Agnes stojící na okraji stavebního pozemku. V jedné ruce držela košík s jídlem avdruhé, kterou si opírala o bok, měla veliký džbán s pivem. Bylo poledne. Tom se na ženu láskyplně zadíval. Nikdo by o ní neřekl, že je krásná, ale její obličej vyzařoval spoustu vnitřní síly – široké čelo, velké hnědé oči, rovný nos a pevná čelist. Tmavé, tuhé vlasy měla uprostřed rozdělené pěšinkou a stažené dozadu. Byla to Tomova opora, jeho druhé já. 

Nalila pivo Tomovi a Alfredovi. Chvíli tam jen tak stáli, dva urostlí chlapi a silná žena, a pili pivo z dřevěných korbelů. Pak se z obilného pole přiřítil čtvrtý člen rodiny – sedmiletá Marta, holčička roztomilá jak narcis, ale jako narcis s chybějícím lístkem v květu, protože Martě vypadly dva mléčné zuby a nové zuby jí ještě nevyrostly. Doběhla kTomovi, vlepila mu pusu do zaprášeného plnovousu a žebronila, aby se mohla trochu napít piva. Přitiskl její kostnaté tělo k sobě. „Moc nepij, nebo spadneš do škarpy,“ nabádal ji. Marta se začala motat okolo a předstírala, že je opilá. 

Všichni se posadili na hromadu dřeva. Agnes nabídla Tomovi kus pšeničného chleba, tlustý plátek vařené slaniny a malou cibulku. Zedník se zakousl do masa a začal loupat cibuli. Agnes rozdala oběd dětem a teprve pak se sama pustila do jídla. Možná to opravdu byla nezodpovědnost odmítnout tu práci v Exeteru a jít hledat další katedrálu, rozmýšlel Tom. Ale navzdory veškeré mé lehkomyslnosti platí, že svou rodinu dokážu kdykoliv nakrmit. 

Z přední kapsy kožené zástěry vytáhl nůž, rozkrájel si cibuli na kousky a snědl ji s chlebem. Cibule byla sladká a trochu pálila v ústech. „Už zase čekám dítě,“ prohlásila Agnes. 

Tom přestal žvýkat a užasle se na ženu zadíval. Vzápětí jím projela vlna radosti. Nevěděl, co má říct, a tak se na manželku jen hloupě usmál. Po chvilce zrudla a poznamenala: „Takové překvapení to zase není.“ 

Tom ji objal. „No dobře,“ zabručel a pořád se potěšeně usmíval. „Alespoň mě bude někdo tahat za vousy. A já myslel, že příští potomek v rodině už bude Alfredův.“ 

„Zase se tolik neraduj,“ napomínala ho Agnes. „A nezapomeň, že mluvit o dítěti před narozením nosí smůlu.“ 

Tom souhlasně přikývl. Agnes několikrát potratila a jednou porodila mrtvé dítě. Kromě toho měli holčičku Matildu, která se dožila jen dvou let. „Stejně bych uvítal kluka, když už je Alfred tak veliký,“ poznamenal. „Kdy to má přijít na svět?“ 

„Po Vánocích.“ 

Tom začal počítat. Hrubou stavbu budou mít hotovou do prvních mrazů, pak bude potřeba kamenné zdi pokrýt slámou, aby byly chráněné před zimou. Studené měsíce stráví kameníci tím, že budou tesat kameny na okna, klenby, dveřní rámy a krby, zatímco tesaři si budou chystat dřevo na podlahy, dveře a okenice a Tom bude stloukat lešení, aby mohli začít pracovat na prvním patře. Hned na jaře zastřeší přízemí klenbou, položí podlahu v síni nad ním a nahoře postaví střechu. Tahle práce uživí rodinu až do svatodušních svátků a v té době už bude děťátku půl roku. Pak se budou moci vydat jinam. „Dobře,“ přikývl spokojeně. „To je dobře.“ Spolkl další kousek cibule. 

„Už jsem moc stará na to, abych měla děti,“ upozornila ho Agnes. „Tohle musí být poslední.“ 

Tom se nad tím zamyslel. Nebyl si tak úplně jist, jak je jeho žena stará, tedy nevěděl přesně, kolik je jí let, ale spousta žen rodí v jejím věku. Je ale pravda, že čím jsou starší, tím víc tím trpí. A navíc nemívají moc silné děti. Agnes má pravdu, říkal si v duchu Tom. Ale jak to chce zařídit, aby zase nepočala? Pak mu došlo, jak to skončí, a radostnou náladu mu zkalil temný mrak. 

„Třeba dostanu nějakou dobrou práci ve městě,“ snažil se ji obměkčit. „Na katedrále nebo na nějakém paláci. Pak bychom si mohli dovolit pořádný dům s dřevěnou podlahou a služku, která by ti s dítětem pomáhala.“ Rysy v obličeji jí ztvrdly a pochybovačně poznamenala: „Možné to je.“ Neměla ráda výklady o katedrálách. Kdyby Tom nikdy nezačal pracovat na katedrále, říkal její výraz, mohla bydlet ve městě už teď a mohli mít našetřené peníze, zakopat si je pod ohništěm a nemít žádné starosti. 

Tom se zadíval jinam a znovu se zakousl do slaniny. Měli důvod k oslavě, a přitom se mezi nimi rozhostilo napětí. Otrávilo ho to. Chvíli přežvykoval sousto houževnatého masa, když vtom uslyšel koně. Naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se. Jezdec se blížil mezi stromy ve směru od cesty a jel zkratkou, takže se vyhnul vesnici. 

Za okamžik se před nimi objevil mládenec na poníkovi a seskočil. Vypadal jako panoš, tedy jakýsi učedník na rytíře. „Váš pán sem míří,“ prohlásil. 

Tom vstal. „To myslíš lorda Percyho?“ Percy Hamleigh byl jeden znejvýznamnějších mužů široko daleko. Patřilo mu tohle údolí aktomu spousta dalších a platil stavbu domu. 

„Jeho syn,“ opravil Toma panoš. 

„Mladý William.“ Percyův syn William se měl po svatbě do domu nastěhovat. Byl zasnoubený s lady Alienou, dcerou hraběte ze Shiringu. 

„Přesně tak,“ přikývl panoš. „Ale je vzteky bez sebe.“ 

Tom se zhrozil. S majitelem rozestavěného domu je vždycky těžké se dohodnout. Ale s rozhněvaným majitelem je každá dohoda předem ztracená. „Co ho rozčílilo?“ 

„Nevěsta ho odmítla.“ 

„Ta hraběcí dcerka?“ zeptal se Tom překvapeně. Trochu se zachvěl v obavách – vždyť zrovna přemítal o tom, jak má zajištěnou budoucnost. „Měl jsem dojem, že už je všechno zařízené.“ 

„To jsme si mysleli všichni – zřejmě až na lady Alienu,“ poznamenal panoš. „Jakmile se poprvé setkali, oznámila mu, že si ho nevezme za nic na světě ani za modré z nebe.“ 

Tom se ustaraně zamračil. Nepřál si, aby to byla pravda. „Vždyť ten kluk nevypadá tak špatně, pokud si vzpomínám,“ prohlásil. 

„Pokud na tom v jejím postavení záleží,“ vložila se do hovoru Agnes. „Kdyby si urozené dcery směly brát, koho je napadne, vládli by nám samí toulaví zpěváci a tmavoocí psanci.“ 

„Třeba si to holka ještě rozmyslí,“ uvažoval Tom s nadějí v hlase. 

„Kdyby na ni matka vzala pořádnou březovou metlu, hned by změnila názor,“ přidala se Agnes. 

„Matka jí umřela,“ upozornil je panoš. 

Agnes přikývla. „Tím se vysvětluje, proč neví, jak to na světě chodí. Není mi ale jasné, proč ji nesrovná otec.“ 

„Podle všeho jí kdysi slíbil, že ji nebude nutit do sňatku s někým, kdo se jí hnusí,“ vysvětloval panoš. 

„Bláznivý slib!“ poznamenal Tom rozzlobeně. Jak se může mocný muž takhle podřídit vrtochům nějaké holky? Její sňatek může ovlivnit vojenská spojenectví, velké majetky, dokonce i stavbu domu. 

„Ona má bratra,“ ozval se panoš, „takže zase tak moc nezáleží na tom, koho si vezme.“ 

„Ale stejně...“ 

„A hrabě je neústupný muž,“ pokračoval panoš. „Určitě nevezme zpátky slovo, které vlastnímu dítěti dal.“ Mladík pokrčil rameny. „Alespoň se to o něm říká.“ 

Tom se zadíval na nízké stěny stavby, z níž se měl stát dům. Najednou si s hrůzou uvědomil, že ještě nenašetřil dost peněz, aby z nich dokázal rodinu živit celou zimu. „Třeba si mládenec najde nějakou jinou holku, která s ním tady bude bydlet. Vždyť si může vybírat z celého hrabství.“ 

V tu chvíli se přeskakujícím hlasem dospívajícího hocha ozval Alfred. „Kristepane, to bude on.“ Zadívali se na druhou stranu pole, směrem, kam upíral pohled. Od vesnice se tryskem blížil kůň, kopyty zvedal z cesty oblaka prachu a hlíny. Zaklení Alfredovi uklouzlo kvůli koni – nejen kvůli jeho velikosti, ale i rychlosti. Bylo to nevídané zvíře. Tom už takové obludy předtím viděl, ale Alfred možná ne. Byl to válečný kůň, v kohoutku sahal člověku až po bradu a měl rozložitou postavu. V Anglii se takoví váleční koně nechovali. Dováželi se z Evropy a byli neuvěřitelně drazí. 

Tom strčil zbytek krajíce do kapsy u zástěry, zamhouřil oči proti slunci a zadíval se přes pole. Kůň měl sklopené uši a rozšířené nozdry, ale hlavu držel vysoko, což bylo znamení, že se ještě dá trochu ovládat. Jako by chtěl Tomův odhad potvrdit, jezdec se mírně zaklonil v sedle, přitáhl otěže a obrovské zvíře trochu zpomalilo. V chodidlech Tom cítil, jak se pod údery koňských kopyt chvěje země. Rozhlédl se po Martě, aby ji vzal do náruče a dostal ji z dosahu případného nebezpečí. Agnes zřejmě napadlo totéž. Jenže Martu nikde neviděli. 

„Je v obilí,“ vydechla Agnes, ale Tomovi už to v tu chvíli taky došlo a vyrazil přes stavební pozemek k okraji pole. Se strachem v srdci se rozhlížel po vlnícím se obilí, ale holčičku nikde neviděl. 

Nenapadlo ho nic jiného, než že by se měl pokusit koně zbrzdit. Vykročil na cestičku a s rozpaženýma rukama se vydal vstříc uhánějící bestii. Kůň ho uviděl, zvedl hlavu, aby si ho mohl lépe prohlédnout, a o poznání zpomalil. Jenže jezdec ho k Tomově hrůze pobídl do tempa. 

„Blázne zatracená!“ zařval Tom ze všech sil, přestože ho jezdec nemohl slyšet. 

Vtu chvíli vyšla Marta z pole a vykročila na cestičku pár yardů před Tomem. 

Toma se zmocnila tak strašlivá panika, že se na okamžik nemohl ani pohnout. Pak vyrazil vpřed, křičel a mával rukama. Jenže tohle byl válečný kůň, vycvičený na to, že má postupovat proti ječícím hordám, a ne se jich zaleknout. Marta stála uprostřed úzké stezky a zírala, jak se na ni řítí obrovské zvíře, jako by byla očarovaná. V jednom okamžiku si Tom ke své hrůze uvědomil, že nemůže být u dcerky dřív než kůň. Uskočil k jedné straně, až se paží dotýkal vzrostlého obilí. A v poslední chvíli se mu kůň vyhnul po druhé straně. Jezdec se třmenem dotkl Martiných jemných vlasů. Podkova vykroužila oblou díru do země vedle její bosé nožky. A vzápětí byl kůň tentam, zahalil otce idceru oblakem zvířeného prachu a Tom dívenku zvedl do náruče a přitiskl si ji na bušící srdce. 

Chvíli stál bez hnutí, třásl se úlevou, kolena se pod ním podlamovala a vnitřnosti měl jako na vodě. Pak se ho zmocnil vztek nad bezohledností hloupého mladíka na mohutném válečném koni. Vztekle se za jezdcem ohlédl. Lord William se narovnal v sedle a začal koně pomalu brzdit. Opíral se do třmenů a pevně přitahoval otěže. Kůň zabočil, aby se vyhnul rozestavěnému domu. Trhal hlavou a vzpínal se, ale William nepovolil. Vedl oře v širokém oblouku a postupně ho zbrzdil do klusu a pak do chůze. 

Marta plakala. Tom ji podal Agnes a čekal na Williama. Mladý lord byl vysoký, dobře stavěný chlapík. Díky žlutým vlasům a úzkým očím vjednom kuse vypadal, jako by mžoural do slunce. Na sobě měl krátký černý pláštík, černé punčochy a kožené boty přivázané překříženými tkanicemi až pod kolena. Na koni seděl pohodlně a nenuceně a to, co se právě přihodilo na cestičce, s ním podle všeho vůbec neotřáslo. Ten trouba ani neví, co vlastně provedl, pomyslel si Tom trpce. Nejradši bych mu zakroutil krkem. 

William zastavil koně před hromadou složeného dřeva a zadíval se dolů na řemeslníky. „Kdo to tady má na starosti?“ zeptal se. 

Tom chtěl říct: Kdybys mé holčičce ublížil, zabil bych tě, ale nakonec v sobě vztek potlačil. Bylo to jako polknout a mít ústa plná žluči. Došel ke koni a chytil ho za uzdu. „Předák jsem já,“ prohlásil pevným hlasem. „Jmenuju se Tom.“ 

„Ten dům už nikdo nepotřebuje,“ oznámil mu William. „Propusť svoje lidi.“ 

Přesně toho se Tom obával. Držel se však naděje, že William si ze vzteku počíná zbrkle a že by ho možná šlo přesvědčit, aby svoje rozhodnutí změnil. Vší silou se přinutil, aby promluvil přátelsky a věcně. „Už se na tom udělalo tolik práce,“ namítl. „Není škoda přijít ovšechno, co jsi do toho vrazil? Jednou přece budeš nějaký dům potřebovat.“ 

„Nepoučuj mě, co mám dělat, staviteli Tome,“ okřikl ho William. „Všichni jste propuštěni.“ Zatáhl za otěže, jenže Tom stále svíral uzdu. „Pusť toho koně,“ vyzval ho mladý lord výhružně. 

Tom polkl. Za chvíli se William pokusí koně pobídnout. Tom sáhl do kapsy v zástěře a vytáhl krajíc chleba, který předtím jedl. Ukázal ho zvířeti a to ihned sklonilo hlavu a kousek si ukouslo. „Ještě něco je potřeba říct, než odjedeš, můj pane,“ prohodil stavitel mírným hlasem. 

„Pusť toho koně, nebo ti useknu hlavu,“ vyzval ho William. Tom se mu zadíval přímo do očí a snažil se nedat najevo strach. Byl vyšší než mladík, ale kdyby lord William tasil meč, nebylo by mu to nic platné. 

„Muži, udělej, co ti pán přikazuje,“ zamumlala Agnes vystrašeně. 

Rozhostilo se naprosté ticho. Ostatní řemeslníci stáli jako sochy a pozorovali je. Tom věděl, že nejrozumnější by bylo pustit všechno z hlavy a ustoupit. Jenže William málem srazil jeho malou holčičku a Tom z toho byl vzteky bez sebe, a tak s bušícím srdcem prohlásil: „Musíš nám zaplatit.“ 

William trhl otěžemi, ale Tom držel uzdu pevně, a kůň byl navíc soustředěný na něco jiného. Strkal Tomovi hlavu do kapsy a snažil se tam najít ještě něco k snědku. „O mzdu si řekněte mému otci!“ odsekl William vztekle. 

Tom uslyšel, jak tesař vystrašeným hlasem říká: „To jistě uděláme, můj pane, děkujeme ti mockrát.“ 

Zatracený zbabělec, pomyslel si Tom, ale sám se klepal hrůzou. Přesto se přinutil ještě dodat: „Jestli nás chceš propustit ty, musíš nám taky zaplatit, takový je zvyk. Sídlo tvého otce je odtud dva dny cesty pěšky, a až tam dorazíme, vůbec nemusí být doma.“ 

„Lidi už zaplatili životem za menší drzosti,“ upozornil ho William. Tváře měl zarudlé hněvem. 

Koutkem oka Tom zahlédl, jak panošovi sklouzla ruka k jílci meče. Věděl, že by to už měl vzdát a pokořit se, ale žaludek měl pořád sevřený úporným vztekem, a přestože byl vyděšený k smrti, nedokázal se přinutit, aby pustil uzdu. „Nejdřív nám zaplať a pak mě zabij,“ prohlásil bezstarostně. „Možná tě za to pověsí, možná ne. Ale dřív nebo později zemřeš a pak já budu v nebi a ty skončíš v pekle.“ 

Úšklebek ztuhl Williamovi na tváři a mladík zbledl. Toma to zaskočilo. Co mohlo chlapce tak vylekat? Poznámka o věšení určitě ne. Ve skutečnosti nebylo moc pravděpodobné, že by někdo pověsil lorda za vraždu řemeslníka. Že by se tak bál pekla? 

Chvíli se na sebe upřeně dívali. Tom s úžasem a úlevou sledoval, jak se Williamův původní výraz plný hněvu a pohrdání pomalu rozplývá astřídá ho panická hrůza. Nakonec vzal William od opasku kožený váček, hodil ho panošovi a řekl: „Zaplať jim.“ 

V tu chvíli se Tom rozhodl, že bude pokoušet osud. Když mladý lord znovu zatáhl za otěže a kůň zvedl obrovitou hlavu a ustoupil stranou, Tom uzdu nepustil, udělal i s koněm krok stranou a prohlásil: „Při propuštění se platí celá týdenní mzda, takový je zvyk.“ Slyšel, jak se Agnes těsně za ním zajíkavě nadechla, a bylo mu jasné, co si o něm manželka myslí – že je blázen, když střet s mladým pánem takhle prodlužuje. Ale nevzdával se. „To je šest pencí pro pomocníka, dvanáct pencí pro tesaře a všechny zedníky a kameníky a dvacet čtyři pencí pro mě. Celkem šestašedesát pencí.“ Uměl sčítat peníze rychleji než kdokoliv jiný. 

Panoš se tázavě zadíval na svého pána. William navztekaně přikývl: „Tak dobře.“ 

Tom pustil uzdu a ustoupil. 

William koně otočil, prudce ho bodl do slabin a vyrazil cestičkou mezi pšeničnými poli. 

Tom se zničehonic posadil na hromadu dříví. Sám sobě se divil, co to do něj vjelo. Musel se snad zbláznit, že se lordu Williamovi takhle postavil. Má štěstí, že zůstal naživu. 

Bušení kopyt Williamova válečného koně pomalu doznívalo v dáli jako ustupující bouřka a panoš vysypal obsah váčku na dřevo. Když se stříbrné pence vykutálely ven a zaleskly ve slunci, Toma se zmocnil náhlý pocit vítězství. Počínal si jako blázen, ale vyšlo to. Zachránil sobě i mužům, kteří pro něj pracovali, výplatu. „I lordové musí dodržovat zvyky,“ poznamenal napůl pro sebe. 

Agnes ho zaslechla. „Hlavně doufám, že už se nikdy nebudeš muset u lorda Williama ucházet o práci,“ poznamenala kysele. 

Tom se na ni usmál. Věděl, že se vzteká, protože se o něj bála. „Nemrač se tolik,“ napomenul ji, „nebo budeš mít v prsech jen sražené mléko, až se dítě narodí.“ 

„Jestli si na zimu nenajdeš práci, nedokážu nakrmit nikoho z nás,“ upozornila ho. 

„Zima je ještě daleko,“ mávl rukou Tom. 

II 

Celé léto zůstali ve vesnici. Později přišli na to, že to podle všeho bylo špatné rozhodnutí a veliká chyba, ale v tu chvíli jim to připadalo přiměřeně rozumné, vždyť Tom, Agnes i Alfred si mohli každý během žní vydělat penci denně prací na poli. Když nastal podzim a celá rodina se musela vydat na cestu, měli těžký váček plný stříbrných mincí a vykrmené prasátko. 

První noc strávili na zastřešených schodech venkovského kostela, ale druhá je už zastihla v otevřené krajině, a tak vzali za vděk pohostinstvím jednoho mnišského řádu. Třetí noc se ocitli v hloubi chuteského lesa, rozsáhlého porostu plného křovisek a divokých stromů. Šli po cestě, která byla sotva dost široká, aby po ní projela kára tažená volem, a po obou stranách mezi duby pomalu usychal bohatý porost, který vyrostl během léta. 

Tom si nesl menší kousky nářadí v mošně hozené přes rameno a kladiva měl pověšená u pasu. Plášť měl smotaný do uzlíku pod levou paží a v pravé ruce držel motyčku, kterou používal jako hůl. Byl šťastný, že už je zase na cestě. Třeba by se teď konečně mohl dostat kpráci na nějaké katedrále. Mohl by se stát mistrem zedníků, zůstat tam zbytek života a postavit tak nádherný boží stánek, že by se za něj určitě dostal rovnou do nebe. 

Agnes nesla pár domácích potřeb naskládaných v kuchyňském hrnci, který měla přivázaný na zádech. Alfred s sebou vlekl nástroje, které se jim budou hodit, až si někde začnou stavět nový domov: sekeru, teslici, pilu, malé kladivo, šídlo na dělání děr do kůže a dřeva a lopatu. Marta byla příliš malá na to, aby unesla něco jiného než vlastní jídelní misku a nůž přivázané k opasku a zimní plášť připoutaný řemínky na zádech. Měla ale za úkol hnát před sebou čuníka, dokud ho neprodají někde na trhu. 

Jak kráčeli nekonečnými lesy, Tom bedlivě pozoroval Agnes. Měla za sebou už více než polovinu těhotenství a nesla pořádnou váhu nejen na zádech, ale i v břiše. Ale zdálo se, že je k neutahání. I Alfred na tom byl dobře – dostal se zrovna do věku, kdy mají kluci tolik sil, že nevědí, co si s nimi počít. Jen Marta byla unavená. Její hubené nožky byly stavěné na dětské běhání, ale ne na dlouhé pochody, a tak v jednom kuse zaostávala za ostatními, takže se museli pořád zastavovat ačekat, až je i s prasátkem dožene. 

Cestou Tom přemýšlel o katedrále, kterou jednou postaví. Začal jako obvykle tím, že si představil vchod. Byl jednoduchý: dva sloupy podpírající půloblouk. Pak si představil druhý vchod, úplně stejný jako první. Načež je v duchu natlačil za sebe a vytvořil hluboký klenutý průchod. Pak přidal ještě jeden a ještě jeden a ještě celou řadu dalších, a ty pak seřadil za sebe, až ve svých představách vytvořil celý tunel. Tím měl vlastně hotový základ budovy, jelikož tak získal střechu, která ho chránila před deštěm, a dvě stěny, na nichž střecha ležela. A kostel je nakonec jen tunel s nějakými vylepšeními. 

Takový tunel je tmavý, a tak prvním vylepšením musí být okna. Pokud jsou stěny dost silné, je možné do nich udělat díry. Díry budou mít oblou horní část, budou svislé po stranách a budou mít vodorovnou základnu – takže budou mít stejný tvar jako vstupní oblouky. Jedna z věcí, které dodávají stavbě krásu, jsou stejné tvary oken, oblouků a dveří. Dalším důležitým prvkem je pravidelnost, a tak si Tom představil řadu dvanácti stejných oken, stejně umístěných, po obou stranách tunelu. 

Tom se snažil představit si římsy nad okny, ale těžko se soustřeďoval, protože měl neodbytný pocit, že ho někdo pozoruje. Je to nesmyslná úvaha, ujišťoval se v duchu, už proto, že je přece sledován ptáky, liškami, veverkami, potkany, myšmi, lasičkami a hraboši, kterých je v lese plno. 

V poledne se zastavili u potůčku. Napili se čisté vody a snědli kus studené slaniny a pár planých jablek, jež nasbírali po lese. 

Odpoledne byla Marta už hodně unavená. Jednu chvíli zůstala celých sto yardů za ostatními. Zastavili se a čekali, až je dojde. Tom si vybavil, jak vypadal v jejím věku Alfred. Byl to překrásný chlapec se zlatými vlasy, statný a neohrožený. Tom pozoroval děvčátko, jak plísní čuníka, že jde moc pomalu, a v srdci se mu mísila náklonnost s podrážděním. V tu chvíli vykročila z podrostu u cesty nějaká postava a zastoupila Martě cestu. Pak se to všechno seběhlo tak rychle, že Tom ani nevěřil vlastním očím. Muž, jenž se tak zničehonic objevil na cestě, zvedl nad hlavu hůl. Tom se nadechl k vyděšenému výkřiku, ale než ho ze sebe stačil vyrazit, muž se holí ohnal po Martě. Zasáhl ji plnou silou ze strany do hlavy a Tom uslyšel temný, omračující úder, jak dřevo dopadlo na lebku. Dívenka se zhroutila na zem jako odhozená panenka. 

V tu chvíli si Tom uvědomil, že běží po cestě zpátky k dceři a útočníkovi, jeho chodidla buší do hlíny jako kopyta Williamova válečného oře a jen si přeje, aby ho nohy dokázaly nést rychleji. V běhu sledoval, co se děje dál, a bylo to jako výjev namalovaný vysoko na chrámové stěně, jelikož ho mohl pozorovat, ale nemohl na něm nic změnit. Útočník byl zcela nepochybně psanec. Byl to menší, podsaditý chlapík navlečený v hnědém hábitu a bosý. Na okamžik se zadíval přímo na Toma a běžící zedník uviděl, že muž má odporně zohavený obličej – měl uříznuté rty, což byl zřejmě trest za nějaký zločin, jehož součástí bylo i lhaní. Měl tak ve tváři neustále ohyzdný škleb vylepšený zkrabacenou zahojenou tkání. Nebýt bezvládného tělíčka Marty ležící na zemi, Toma by úděsný pohled na zmrzačený obličej nepochybně zarazil. 

Psanec se přestal zajímat o Toma, uhnul očima a soustředil pohled na čuníka. Bleskově se sehnul, zvedl prasátko ze země, dal si kvičící zvíře pod paži a zmizel v hustém podrostu. Odnesl s sebou jediný vskutku hodnotný majetek, který Tomova rodina měla. 

Vzápětí Tom přiklekl vedle Marty. Položil dceři širokou dlaň na úzký hrudníček, ucítil tlukot srdce, silný a pravidelný, a zbavil se tak nejhorších obav. Děvčátko však mělo zavřené oči a blonďaté vlasy barvila světle červená krev. 

Ochviličku později si klekla vedle manžela i Agnes. Sáhla Martě na hrudník, sevřela jí zápěstí a položila ruku na čelo. Pak se tvrdě a chladně zadívala na Toma. „Bude žít,“ prohlásila pevným hlasem. „Koukej dostat zpátky to prase.“ 

Tom si rychle odvázal ranec s nástroji a hodil ho na zem. Levou rukou si vzal od opasku velké železné kladivo. V pravé ruce stále ještě svíral motyčku. Pohledem našel pošlapané místo v podrostu, kudy útočník přišel a zase utekl. Z hloubi lesa slyšel kvičení unášeného čuníka. Vnořil se do podrostu. 

Sledovat stopu mu nedělalo žádné potíže. Psanec byl tělnatý chlapík a ještě ke všemu vláčel v podpaží prasátko, a tak za sebou v porostu nechával širokou cestu z polámaných květin, keřů i mladých stromků. Tom se hnal za ním a v slepém vzteku netoužil po ničem jiném než dostat toho pacholka do rukou a zmlátit ho do bezvědomí. Zjednal si cestu houštím březových výhonků, sklouzl dolů po svahu a s cákáním se prořítil malou mokřinou na úzkou cestičku. Tady se zarazil. Zloděj se mohl vydat napravo i nalevo a polámaná křoviska už Tomovi neukazovala cestu. Zedník se zaposlouchal a uslyšel prasečí kvikot někde vlevo od sebe. Dále zaslechl, jak se za ním kdosi prodírá lesem – nejspíš Alfred. Tom vyrazil za prasečím kvičením. 

Stezka ho vedla dolů ze svahu, pak ostře zahnula a začala mířit do kopce. Teď už slyšel čuníka docela jasně. Tom běžel do svahu a sotva lapal po dechu – roky vdechování kamenného prachu mu oslabily plíce. Náhle se pěšinka srovnala a on uviděl zloděje nějakých dvacet či třicet yardů před sebou. Upaloval, jako by mu v patách běželi všichni čerti. Tom přidal a začal psancův náskok snižovat. Určitě by ho dávno dohnal, jen kdyby mohl běžet o něco rychleji, vždyť muž s prasátkem v náručí nemůže utíkat tak rychle jako člověk s prázdnýma rukama. Jenže Toma strašlivě píchalo v hrudi. Od zloděje už ho dělilo jen patnáct yardů, pak dvanáct. Tom zvedl motyčku nad hlavu jako oštěp. Ještě kousek a hodí ji po útočníkovi. Jedenáct yardů, deset – 

Těsně předtím, než motyčku mrštil, zahlédl koutkem oka, jak se v porostu u cestičky objevil hubený obličej pod zelenou čapkou. Na změnu směru bylo už pozdě. Někdo mu hodil pod nohy těžký klacek, on o něj klopýtl, jak si útočník ze zálohy přál, a složil se na zem. 

Motyčka mu vylétla z ruky, ale pořád ještě svíral kladivo. Překulil se a zvedl se na jedno koleno. Uviděl, že jsou na něj dva – muž se zelenou čapkou a plešatý chlap s hustým bílým plnovousem. Řítili se přímo na Toma. 

Ustoupil stranou a kladivem se ohnal po muži v zelené čapce. Muž uhnul, ale těžká železná hlava kladiva mu tvrdě zasáhla rameno. Vydal bolestivý výkřik, svalil se na zem a držel se za ruku, jako by ji měl zlomenou. Tom neměl čas zvednout kladivo k další ničivé ráně, protože holohlavý muž už stál skoro u něj, a tak vrazil železný konec kladiva útočníkovi do obličeje a roztrhl mu tvář. 

Oba muži se stáhli a drželi se za zraněná místa. Tom na nich viděl, že už se jim do dalšího boje nechce. Otočil se. Zloděj stále ještě utíkal po cestičce. Tom si nevšímal svíravé bolesti v hrudi a znovu za ním vyrazil. Stačil ale uběhnout jen pár yardů, když za sebou uslyšel výkřik a poznal známý hlas. 

Alfred. 

Zastavil se a ohlédl se zpátky. 

Alfred se pral s oběma útočníky. Používal přitom pěsti i nohy. Chlapíka se zelenou čapkou praštil třikrát nebo čtyřikrát do hlavy a pak kopl plešatého násilníka do holeně. Oba muži kolem chlapce ale poskakovali, až se dostali těsně k němu, takže už se nemohl rozpřáhnout, aby jim úderem či kopnutím mohl pořádně ublížit. Tom zaváhal, nemohl se rozhodnout, jestli má dál pronásledovat čuníka, nebo běžet zachraňovat syna. Pak se plešatci podařilo nastavit Alfredovi nohu a povalit ho. Chlapec upadl na zem a oba muži se na něj vrhli a zasypali mu obličej i trup ranami. 

Tom se rozeběhl zpátky. Nabral holohlavého útočníka tělem a odhodil ho daleko do křoví, pak se otočil a kladivem se ohnal po chlapíkovi vzelené čapce. Ten už jednou zkusil, jakou váhu má kladivo, a pořád ještě používal jen jednu ruku. Před prvním úderem uhnul, pak se otočil a zmizel v podrostu, než se Tom stačil znova rozpřáhnout. 

Tom se rozhlédl a uviděl, že plešatý muž upaluje po cestičce pryč. Podíval se na druhou stranu: zloděj s prasetem nebyl nikde v dohledu. Tom hořce a rouhačsky zaklel. Čuník představoval polovinu úspor, které se jim podařilo našetřit během léta. Zedník se sesul na zem a těžce oddechoval. 

„Přeprali jsme tři chlapy!“ prohlásil Alfred vzrušeně. 

Tom se na něj podíval. „Ale dostali naše prase,“ upozornil syna. Vztek ho pálil v žaludku jako kyselé víno. Koupili si čuníka hned na jaře, sotva se jim podařilo našetřit dost pencí, a celé léto ho svědomitě krmili. Pořádně vykrmené prase se dalo prodat až za šedesát pencí. S několika hlávkami zelí a pořádným pytlem obilí z toho mohla rodina žít celou zimu a ještě by zbylo na pár kožených bot a jeden či dva měšce. Přijít oprasátko byla čirá katastrofa. 

Tom se závistivě podíval na Alfreda, který už se z honičky i rvačky vzpamatoval a netrpělivě vyčkával. Jak je to dávno, pomyslel si Tom, co jsem ještě mohl běžet s větrem o závod a srdce si toho sotva všimlo? Když jsem byl v jeho věku, to je nějakých... dvacet let. Dvacet let. A člověku to připadá jako včera. 

Pomalu se zvedl a narovnal. 

Položil Alfredovi ruku kolem širokých ramen a společně se vydali po cestičce zpátky. Chlapec byl stále ještě menší a sahal otci sotva po ramena, ale brzy ho dožene a bude možná nakonec ještě vyšší než Tom. Doufám, že mu povyroste i rozum, uvažoval Tom. Nahlas řekl: „Do rvačky se umí pustit každý blázen, ale moudrý člověk ví, jak se boji vyhnout.“ Alfred se na něj nechápavě zadíval. 

Uhnuli z pěšiny, překročili zarostlou mokřinu a začali se škrábat nahoru do svahu. Řídili se přitom stopami, které po sobě zanechal zloděj. Když se prodírali březovým mlázím, Tom si vzpomněl na Martu a žaludek se mu znovu sevřel vzteky. Ten lapka ji praštil úplně nesmyslně, vždyť pro něj nepředstavovala sebemenší nebezpečí. 

Tom přidal do kroku a za okamžik i s Alfredem vyšli na cestu. Marta ležela na stejném místě jako předtím a nehýbala se. Oči měla zavřené ave vlasech jí zasychala krev. Agnes klečela vedle ní – a spolu s ní se nad děvčátkem k Tomově překvapení skláněla ještě jedna žena a nějaký chlapec. Náhle si uvědomil, že vlastně nebylo nic divného na tom, když měl během dne pocit, že ho někdo sleduje. Tenhle les byl podle všeho skrznaskrz prolezlý lidmi. Sklonil se a znovu položil dceři dlaň na hruď. Dýchala docela normálně. 

„Brzy se probere,“ prohlásila neznámá žena jistým hlasem. „Pak bude zvracet. A potom už bude v pořádku.“ 

Tom se na ni zvědavě zadíval. Klečela nad Martou. Byla docela mladá, dobře o takovou desítku let mladší než Tom. Krátké kožené šaty odhalovaly pružné snědé údy. Měla pohledný obličej a tmavě hnědé vlasy, které se jí nad čelem sbíhaly do čertovského růžku. Tom ucítil, jak se ho zmocňuje žádost. V tu chvíli zvedla oči a zadívala se na něj. Trhl sebou: měla hluboko položené oči nezvyklé, medově zlatavé barvy, jež dodávaly celému obličeji tajemný vzhled, a Tom si byl jist, že žena moc dobře ví, na co zrovna myslel. 

Uhnul očima, aby před ní nějak zakryl rozpaky, a setkal se s pohledem své manželky. Agnes se na něj dívala s nechutí. „Kde je prase?“ zeptala se. 

„Narazili jsme na další dva loupežníky,“ vysvětloval Tom. 

„Přeprali jsme je,“ ozval se Alfred, „ale ten s prasetem nám utek.“ 

Agnes vypadala otráveně, ale už nic neřekla. 

Zato se ozvala neznámá žena. „Když budeme dávat pozor, mohli bychom holčičku přenést do stínu,“ navrhla. Vstala a Tom si uvědomil, že je docela malá, nejmíň o stopu menší než on. Sklonil se a opatrně Martu zvedl. Byla tak lehoučká, že její dětské tělo v náručí téměř necítil. Odnesl ji o pár yardů dál po cestě a položil ji na kousek porostlý trávou ve stínu starého dubu. Dívenka byla stále ještě v bezvědomí. 

Alfred posbíral nástroje, které zůstaly po rvačce rozházené všude kolem po cestě. Syn neznámé ženy ho přitom pozoroval. Oči i ústa měl široce rozevřená, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Může být tak otři roky mladší než Alfred, odhadoval Tom, a vypadá divně. Ve tváři nemá ani stopy po matčině jemné kráse. Hoch měl velmi světlou pleť, pomerančově zrzavé vlasy a trochu vypoulené modré oči. A má takový ten ostražitý výraz hlupáka, říkal si Tom. Takovéhle dítě buď zemře mladé, nebo z něj vyroste obecní blázen. Alfred byl z jeho pohledu zjevně celý nesvůj. 

Zatímco ho Tom sledoval, chlapec vzal Alfredovi z ruky pilu, aniž cokoliv řekl, a prohlížel si ji, jako by to byla naprosto úžasná věc. Alfreda taková nezdvořilost rozzlobila a honem po nástroji sáhl. Kluk ho naprosto lhostejně pustil z ruky. „Jacku! Chovej se slušně!“ ozvala se matka. Zdálo se, že ji to uvádí do rozpaků. 

Tom se na ni podíval. Hoch jí nebyl ani trochu podobný. „Ty jsi jeho matka?“ zeptal se. 

„Jo. Jmenuju se Ellen.“ 

„Kde máš manžela?“ 

„Je po smrti.“ 

To Toma překvapilo. „Cestuješ sama?“ zeptal se nedůvěřivě. Les byl dost nebezpečný pro urostlého chlapa, jako je on. Samotná žena si sotva mohla dělat naděje, že by tu přežila. 

„Necestujeme,“ zavrtěla hlavou Ellen. „My v lese žijeme.“ 

To Tomem otřáslo. „Chceš říct, že jste –“ Zarazil se, protože se ženy nechtěl dotknout. 

„Psanci,“ dopověděla za něj. „Ano. To si myslíš, že všichni psanci jsou jako Tlama Faramond, co vám ukradl prase?“ 

„Jo,“ přikývl Tom, přestože ve skutečnosti chtěl říct: Nikdy by mě nenapadlo, že psancem se může stát i tak krásná žena. Nedokázal v sobě potlačit zvědavost a zeptal se: „Co jsi provedla?“ 

„Proklela jsem kněze,“ odpověděla a uhnula pohledem. 

Tomovi to zrovna nepřipadalo jako těžký zločin, ale třeba to byl velice mocný kněz. Nebo hodně vztahovačný. Anebo mu prostě jen Ellen nechtěla říct pravdu. 

Podíval se na Martu. Za okamžik otevřela oči. Vypadala zmateně atrochu vyděšeně. Agnes si vedle ní klekla. „Jsi v bezpečí,“ uklidňovala ji. „Všechno je v pořádku.“ 

Marta se posadila a začala zvracet. Agnes ji držela v náručí, dokud křeče nepřestaly. Na Toma to udělalo dojem: Ellenina předpověď se splnila. Takže se snad dalo spolehnout i na její slova, že děvčátko bude v pořádku. Toma zaplavil pocit úlevy, až ho samotného trochu zaskočilo, jak mocných pocitů je schopen. Kdybych měl o svou holčičku přijít, nepřežil bych to, pomyslel si. A měl co dělat, aby mu nevyhrkly slzy do očí. Zaznamenal soucitný pohled, který na něj upřela Ellen, a znovu si uvědomil, že mu její světlounce zlaté oči vidí až do srdce. 

Ulomil z dubu větvičku, strhal z ní listy a otřel jimi Martě obličej. Stále ještě byla bledá. 

„Potřebuje si odpočinout,“ ozvala se Ellen. „Nechte ji ležet takovou dobu, za jakou dospělý člověk ujde tři míle.“ 

Tom se podíval na slunce. Ještě jim zbývalo hodně denního světla. Smířil se s tím, že bude muset čekat. Agnes kolébala Martu v náručí. Jack teď pro změnu soustředil pozornost na Martu a zíral na ni se stejnou úporností opravdového hlupáka. Tom se chtěl dovědět o Ellen něco víc. Uvažoval, jestli by ji nepřemluvil, aby jim o sobě něco pověděla. Taky nechtěl, aby odešla. „Jak se to celé seběhlo?“ zeptal se neurčitě. 

Opět se mu zadívala do očí a pak začala vyprávět. 

Vyložila jim, že její otec byl rytíř. Velký, silný, krutý muž, který chtěl mít syny, aby s ním jezdili na koni, lovili, bojovali, aby měl kumpány do divokých pitek a celonočního hýření. V tomto ohledu měl smůlu, že snad ani větší mít nemohl, protože se mu narodila Ellen a její matka zemřela. Oženil se znovu, ale jeho druhá žena byla neplodná. Začal Elleninu macechu nenávidět a nakonec se jí zbavil. Musel to být surový chlap, ale Ellen to nikdy tak nepřipadalo, obdivovala ho a sdílela s ním jeho odpor ke druhé manželce. Když macecha odjela, Ellen zůstala v rodinném sídle a vyrůstala v domácnosti složené skoro výhradně ze samých mužů. Vlasy si stříhala nakrátko, nosila dýku a naučila se nehrát si s koťaty a nelámat si hlavu kvůli starým slepým psům. Když byla asi tak v Martině věku, uměla plivat na podlahu, jedla jablka i s ohryzkem a dokázala kopnout koně do břicha takovou silou, že mu vyrazila dech a mohla utáhnout podbřišník ještě o jednu dírku. Věděla, že všem mužům, kteří nepatří do skupiny jejího otce, se říká zkurvysynové a všechny ženy, které s nimi nechtějí jít, jsou prostě mrchy. Přitom pořádně nevěděla, co ty urážky ve skutečnosti znamenají – a bylo jí to nakonec jedno. 

Tom zavřel oči, poslouchal, jak ženin hlas zní ve vlahém podzimním odpoledni, a představoval si ji jako děvče s plochou hrudí a umouněným obličejem, jak sedí u dlouhého stolu s otcovými neotesanými kumpány, popíjí silné pivo, říhá, prozpěvuje písně o bitvách, drancování a šibenicích, koních, hradech a pannách, až nakonec usne a malá, ostříhaná hlava jí padne na hrubou desku stolu. 

Kdyby jí plochá hruď vydržela navěky, mohla prožít šťastný život. Jenže čas plynul a přišel okamžik, kdy se na ni muži začali dívat jinak. Už nepropukali v burácivý smích, když prohlásila: „Jdi mi z cesty, nebo ti uříznu koule a hodím je prasatům.“ A když si večer stáhla vlněnou řízu a ukládala se ke spánku v dlouhé lněné spodničce, někteří na ni zírali. A když si šla do lesa ulevit, odvraceli se a dívali se na druhou stranu, což nikdy předtím nedělali. 

Jednoho dne zahlédla svého otce v zaujatém hovoru s místním knězem – to byla vzácná událost. Oba se směrem k ní několikrát podívali, jako by se o ní bavili. Následujícího jitra jí otec oznámil: „Pojedeš s Henrym a Everardem a uděláš, co ti řeknou.“ Načež ji políbil na čelo. Nechápala, co ho to napadlo – že by začal být na stará kolena rozcitlivělý? Osedlala si šedivého oře – odmítala jezdit na dámském jezdeckém koni, tím méně na poníkovi – a vyrazila se dvěma zbrojnoši na cestu. 

Odvezli ji do ženského kláštera a nechali ji tam. 

Když odjížděli, rozléhalo se celým klášterem její sprosté klení. Bodla abatyši nožem a dotrmácela se pěšky zpátky do otcova sídla. Poslal ji zpátky se spoutanýma rukama a nohama a přivázanou v sedle na oslovi. Strčili ji do kobky pro hříšnice, kde zůstala, dokud se abatyše nezotavila ze zranění. Bylo tam chladno a vlhko a tma jako v noci a měla tam jen vodu k pití a nic k jídlu. Když ji pustili ven, zase došla pěšky domů. Otec ji opět poslal zpátky. Tentokrát ji nejdřív zmrskali a pak teprve strčili do kobky. 

Nakonec to pochopitelně vzdala, oblékla na sebe háv novicky, podřídila se předpisům a naučila se modlitby, i když v hloubi srdce jeptišky nenáviděla, svatými pohrdala a ze zásady nevěřila ničemu, co jí kdo vykládal o Bohu. Ale naučila se číst a psát, zvládla noty, osvojila si základy počítání a malování a k francouzštině a angličtině, které se naučila v otcově domě, přidala ještě latinu. 

Život v klášteře nakonec nebyl tak strašný. Byla to čistě jednopohlavní společnost s vlastními pravidly a rituály, a přesně na to byla Ellen celý život zvyklá. Každá jeptiška musela vykonávat nějakou tělesnou práci, a Ellen brzy připadla starost o koně. Netrvalo dlouho a měla na povel všechny stáje. 

Chudoba ji nikdy neděsila. S poslušností se vyrovnávala těžko, ale nakonec si taky zvykla. Třetí pravidlo, neposkvrněnost, jí také nedělalo velké starosti, i když čas od času, čistě aby pozlobila abatyši, zasvětila některou z novicek do potěšení z – 

V tu chvíli Agnes Ellenino vyprávění přerušila, vzala Martu a vydala se s ní hledat potok, kde by mohla děvčátku omýt obličej a vyčistit oblečení. Vzala s sebou kvůli bezpečí i Alfreda, i když prohlásila, že celou dobu zůstanou na doslech. Jack vstal také, že půjde s nimi, ale Agnes mu pevným hlasem oznámila, že má setrvat na místě. Zdálo se, že pochopil, co se po něm chce, jelikož si opět sedl. Tom si všiml, že manželka odvedla děti tak daleko, aby nemohly dál poslouchat to bezbožné a nestoudné vyprávění, a současně nenechala Toma bez dozoru. 

Pak se abatyše vydala na delší cestu, pokračovala Ellen ve vyprávění, ajednoho dne její kůň začal kulhat. Byla zrovna náhodou kousek od kingsbridgeského převorství, a tak si od zdejšího převora půjčila jiného koně. Když dorazila domů, požádala Ellen, aby půjčené zvíře vrátila do převorství a přivezla zpátky zchromlého koně. 

Atak, v klášterní stáji, na dohled od staré, rozpadající se kingsbridgeské katedrály, se Ellen seznámila s mladíkem, který vypadal jako zpráskané štěně. Měl neohrabaný půvab nohatého psího výrostka abyl věčně ve střehu jako větřící pes, ale současně se choval vystrašeně a ulekaně, jako by z něj vytloukli veškerou hravost. Když na něj promluvila, nerozuměl jí. Zkusila to latinsky, ale nepatřil mezi mnichy. Nakonec řekla něco francouzsky a mladíkovi se rozjasnila tvář radostí a hned jí odpověděl stejným jazykem. 

Ellen se už do kláštera nikdy nevrátila. 

Od onoho dne žila v lese, nejprve v hrubé chýši z haluzí a listí, později v suché jeskyni. Nikdy nezapomněla nic z mužských dovedností, co se naučila v otcově domě – stále ještě uměla uštvat vysokou, nastražit pasti na králíky a střílet labutě lukem a šípy. Dokázala vyvrhnout, vyčistit a připravit maso. A věděla dokonce, jak oškrábat a ošetřit kůže a kožešiny na oblečení. A nejedla jen zvěřinu, pochutnala si i na ovoci, oříšcích a zelenině. Všechny ostatní potřeby – sůl, vlněné kusy oblečení, sekyru či nový nůž – si musela ukrást. 

Nejhorší chvíle nastaly, když se narodil Jack... 

A co ten Francouz? chtěl se zeptat Tom. Byl to Jackův otec? Pokud ano, kdy umřel? A jak? Z výrazu ženiny tváře však vyčetl, že o téhle části jejího příběhu řeč nebude. A Ellen podle všeho patřila mezi ten typ lidí, kteří se nenechají k ničemu nutit proti své vůli, a tak si Tom raději nechal všechny otázky pro sebe. 

V té době jí zemřel otec a celá banda jeho kumpánů se rozutekla, atak Ellen najednou neměla na celém světě žádné příbuzné ani přátele. Když měl Jack přijít na svět, založila u vchodu do jeskyně pořádný oheň, aby vydržel celou noc. Jídlo a vodu si položila na dosah ruky, stejně jako luk a šípy a nože, aby měla čím odhánět vlky a divoké psy. Měla dokonce i těžký rudý plášť, který ukradla nějakému biskupovi, aby mohla novorozeně do něčeho zabalit. Nebyla ale připravená na bolest a strach spojené s porodem a dlouho si myslela, že umře. Nakonec se jí však narodilo zdravé a silné dítě a ona jeho příchod přežila. 

Následujících jedenáct let vedli Ellen a Jack prostý, skrovný život. Pokud si hlídali to, aby si nasbírali na zimu do zásoby dost jablek a ořechů a nasolili si nebo vyudili dost zvěřiny, les jim poskytoval všechno, co potřebovali. Ellen často přemítala o tom, že kdyby nebyli na světě žádní králové, lordi, biskupové a šerifové, mohl by každý žít tímhle způsobem a všichni by byli naprosto šťastní. 

Tom se jí zeptal, jak vychází s ostatními psanci, s vyvrheli, jako je Tlama Faramond. Co by se stalo, kdyby se na ni v noci vrhli a pokusili se ji znásilnit? vyzvídal a slabiny se mu bouřily při té představě, přestože sám se nikdy žádné ženy nezmocnil proti její vůli, dokonce ani vlastní ženy ne. 

Ostatní psanci se jí prý bojí, odpověděla na Tomovu otázku a zadívala se na něj zářícíma světlýma očima. Rázem mu bylo jasné, odkud se jejich strach bere: myslí si o ní, že je čarodějnice. A pokud jde o počestné pocestné, kteří se vydali přes les, tedy o lidi, co mohou psance okrádat, znásilňovat a vraždit, aniž by museli mít strach z potrestání – před těmi se Ellen prostě skrývá. Proč se neschovala před Tomem? Protože viděla zraněné děvčátko a chtěla mu pomoci. Sama má přece dítě. 

Naučila Jacka všechno, co se na otcově panství dověděla o zbraních a lovu. Naučila ho také všechno, co uměla od jeptišek: číst a psát, rozeznávat noty, počítat, mluvit francouzsky a latinsky, ukázala mu, jak se dá malovat, a vyprávěla mu biblické příběhy. Nakonec mu za dlouhých zimních večerů předala i dědictví po Francouzovi, který znal víc básní, písní a příběhů než kdokoliv jiný na světě – 

Tom nevěřil, že by chlapec, jako je Jack, uměl číst a psát. Tom dokázal napsat svoje jméno a k tomu ještě pár slov, například pence, yard nebo bušl. Agnes byla dcera faráře, a tak toho zvládla víc, i když psala pomalu a lopotně a z koutku úst jí přitom samým soustředěním trčela špička jazyka. Zato Alfred neuměl napsat ani slovo a stěží rozeznal napsané vlastní jméno. A Marta se nezmohla ani na to. Copak je vůbec možné, aby tenhle tupostí stižený trouba byl vzdělanější než celá Tomova rodina? 

Ellen Jackovi přikázala, aby něco napsal. Chlapec si dlaní uhladil kousek země a vyryl do hlíny několik písmen. Tom rozluštil první slovo, Alfred, zato ostatní mu nic neříkala. Připadal si jako hlupák. Zrozpaků ho zachránila Ellen, která pak celou větu přečetla nahlas: „Alfred je větší než Jack.“ Vzápětí chlapec načrtl do hlíny dvě postavy, jednu větší a jednu menší. Přestože to byly dost hrubé malůvky, vyšší postava měla široká ramena a trochu tupý výraz, zatímco druhá byla zakrslá a usmívala se. Tom měl sám ke kreslení docela slušné vlohy a zůstal užasle zírat na to, jak jednoduché, a přitom výstižné podobizny dokázal chlapec vyrýt do hlíny. 

A přitom ten kluk vypadal jako naprostý tupec. 

Ellen odhadla, co se Tomovi honí hlavou, a přiznala se, že jí to začalo docházet trochu pozdě. Jack neměl kolem sebe žádné jiné děti a vlastně ani žádné jiné dospělé kromě své matky. Výsledkem bylo, že vyrůstal jako divoké zvíře. Navzdory veškerému svému vzdělání nevěděl, jak se chovat k jiným lidem. Proto byl tak zamlklý, všechny upřeně pozoroval a na všechno sahal. 

Když to říkala, působila poprvé za celou dobu zranitelně. Dojem nenarušitelné soběstačnosti jako by se rozplynul a Tom měl před sebou najednou ustaranou a vlastně docela zoufalou ženu. Potřebovala se kvůli Jackovi nějak vrátit zpátky mezi lidi – jenže jak? Kdyby byla muž, mohla by možná přesvědčit nějakého pána, aby jí svěřil statek, zvlášť pokud by mu dost přesvědčivě nalhala, že se vrací ze svaté pouti do Jeruzaléma či Santiaga de Compostela. Vyskytovala se, pravda, semtam i nějaká ta hospodyně, ale to byly bez výjimky vdovy a měly dospělé syny. Žádný pán nesvěří statek osamělé ženě s malým dítětem. A nikdo ve městě ani na venkově ji nenajme na práci. Navíc nemá kde bydlet a k nádenické práci málokdo nabízí i bydlení. Ellen zkrátka nebyla nikdo a nic. 

Tom měl pro ženu pochopení. Dala synkovi všechno, co dát mohla, a ono to nestačilo. Ale neviděl z jejího postavení žádné východisko. Jakkoliv byla krásná, schopná a houževnatá, bylo jí souzeno skrývat se do konce svých dnů i se svým podivným synem v lesích. 

Agnes, Marta a Alfred se vrátili. Tom se s obavami zadíval na Martu, ale ta vypadala, jako by se jí přihodilo jen to, že si někde odřela obličej, a nic víc. Na chvíli se Tom nechal pohltit Elleninými starostmi, ale teď si vybavil svoje vlastní potíže: je bez práce a nechal si ukrást prasátko. Odpoledne se už chýlilo k večeru. Tom začal sbírat jednotlivé kousky skromného majetku. 

„Kam máte namířeno?“ zeptala se Ellen. 

„Do Winchesteru,“ odpověděl Tom. Ve Winchesteru byl hrad, palác, několik klášterů a – to bylo ze všeho nejdůležitější – katedrála. 

„Salisbury je blíž,“ poznamenala Ellen. „A když jsem tam byla naposledy, zrovna přestavovali katedrálu – zvětšovali ji.“ 

Tomovi poskočilo srdce. Přesně tohle přece hledá. Byl si jist, že kdyby dostal práci na stavbě katedrály, měl dost schopností, aby to nakonec dotáhl až na mistra. „Kudy se jde do Salisbury?“ zeptal se dychtivě. 

„Půjdete zpátky, odkud jste přišli – tak tři až čtyři míle. Vzpomínáš si na to rozcestí, kde jste se dali doleva?“ 

„Ano – u takového rybníčku plného shnilé vody.“ 

„Přesně tak. A když se dáte doprava, dovede vás cesta do Salisbury.“ 

Začali se chystat na cestu. Agnes se Ellen ani trochu nezamlouvala, ale přesto se Tomova žena zmohla na vděčné rozloučení: „Děkuju ti, 

že jsi mi pomohla postarat se o Martu.“ 

Ellen se usmála a zamyšleně se za odcházejícími zadívala. 

Několik minut se ploužili po cestě a pak se Tom ohlédl. Ellen je stále ještě pozorovala. Stála rozkročená uprostřed cesty, dlaní si stínila oči a její podivný chlapec stál vedle ní. Tom jí zamával a ona na zamávání odpověděla. 

„Zvláštní žena,“ obrátil se na Agnes. 

Agnes nic neřekla. 

„Ten kluk je divný,“ ozval se Alfred. 

Kráčeli do nízkého podzimního slunce. Tom přemítal, jak asi Salisbury vypadá – nikdy v životě tam nebyl. Byl z toho celý rozechvělý. Jeho životním snem pochopitelně bylo postavit novou katedrálu od základů, ale to se téměř nikdy nepřihodilo. Daleko běžnější bylo, že se někdo rozhodl zvelebit či zvětšit starou stavbu, popřípadě ji zčásti přestavět. Ale to by Tomovi stačilo, hlavně kdyby se mu tím naskytla příležitost postavit si konečně jednou stavbu podle vlastního návrhu. 

„Proč mě ten člověk praštil?“ zeptala se Marta. 

„Protože nám chtěl ukrást prasátko,“ odpověděla jí Agnes. 

„Měl by mít svoje vlastní prasátko,“ prohlásila Marta rozhořčeně, jako by jí teprve v té chvíli došlo, že útočník provedl nějakou špatnost. 

Elleniny potíže by se vyřešily, kdyby uměla nějaké řemeslo, přemítal Tom. Zedník, tesař, koželuh či tkadlec by se do takové situace nemohl nikdy dostat. Vždycky by se mohl vydat do města a poohlédnout se tam po nějaké práci. Žen, jež by se věnovaly řemeslu, se také pár našlo, ale vždycky to byly manželky řemeslníků nebo vdovy po řemeslnících. „Ona prostě potřebuje manžela,“ prohlásil Tom nahlas. 

„Jo, ale mého mít nemůže,“ poznamenala Agnes suše. 

III 

Den, kdy přišli členové Tomovy rodiny o prasátko, byl posledním dnem, kdy ještě vládlo přijatelné podzimní počasí. Noc strávili v jakémsi seníku, a když ráno vylezli ven, měla obloha olovnatý odstín astudený vzduch rozrážely poryvy prudkého deště. Rozbalili si pláště z tlusté, plstěné látky a přehodili je přes sebe. Pod bradou si je pevně svázali a vzniklé kapuce si stáhli co nejhlouběji do čela, aby si chránili obličeje před deštěm. Vyrazili na cestu ve skleslé náladě, čtyři přízračné postavy v průtrži mračen, a jejich dřeváky čvachtaly po rozmoklé, bahnité cestě. 

Tom přemítal, jak asi katedrála v Salisbury vypadá. Katedrála je v podstatě kostel jako každý jiný – je to prostě kostel, kde má svůj trůn biskup. Jenže ve skutečnosti jsou katedrály ty největší, nejbohatší, nejvelkolepější a nejpropracovanější kostely. Jen výjimečně se katedrála skládá z jednoho tunelu s okny. Většinou jsou to tři tunely vedle sebe, jeden vysoký uprostřed a dva menší po stranách. Tvoří dohromady hlavní loď a postranní lodě a mají profil připomínající hlavu srameny. Boční stěny hlavní lodě tvoří všehovšudy řady sloupů, které přecházejí do oblouků tvořících arkády. Boční lodě se využívají při procesích – což bývá v katedrálách okázalá podívaná – a mohou se v nich také stavět malé vedlejší kaple zasvěcené jednotlivým svatým, což může přilákat důležité milodary navíc. Katedrály jsou nejnákladnější stavby na světě, mnohem nákladnější než paláce či hrady, a musí si na sebe vydělat. 

Salisbury bylo blíž, než Tom předpokládal. Někdy v polovině dopoledne dorazili na vrcholek vyvýšeniny a uviděli, že před nimi cesta pomalu klesá v pozvolné zatáčce. A přes pole bičovaná deštěm spatřili, jak se proti nim zvedá pahorek se Salisbury obehnaným městským opevněním jako loď tyčící se na rovné jezerní hladině. Podrobnosti jim rozmazával déšť, ale Tom měl dojem, že nad městskými hradbami rozeznává několik věží, snad čtyři nebo pět. Při zahlédnutí tolika staveb z kamene mu poskočilo srdce. 

Po pláni se proháněl studený vítr, takže když se blížili po cestě k východní bráně, ruce i tváře jim jen mrzly. Na úpatí pahorku se uprostřed domků a chatrčí vystrčených ven z města setkávaly čtyři cesty. Tam se k Tomově rodině přidali další pocestní. Všichni měli shrbená ramena a skloněné hlavy a společně se mrazivou slotou drali pod ochranu městských hradeb. 

Na svahu vedoucím k bráně dohonili volské spřežení táhnoucí vůz plný kamení – to bylo pro Toma velmi nadějné znamení. Kočí se hrbil za přetíženým dřevěným povozem, opíral se do něj ramenem a vší silou pomáhal dvojici volků, kteří krok za krokem táhli náklad do kopce. Tom vycítil příležitost udělat si přítele. Pokynul Alfredovi a oba se společně opřeli rameny do vozu a pomáhali tlačit. 

Obrovská dřevěná kola zadrnčela po dřevěném mostě položeném přes široký, suchý příkop. Tohle muselo stát hodně práce – vykopat takový příkop a naházet tolik země, aby z ní bylo možné postavit městské hradby, na tom musely dřít stovky mužů, uvažoval Tom. To je dokonce víc práce než vykopat základy pro katedrálu. Most vedoucí přes příkop se třásl a skřípal pod tíhou vozu a dvou zvířat, která ho táhla. 

Svah se za mostem zmírnil, a jak se blížili k bráně, jel vůz daleko snáze. Vozka se narovnal a Tom s Alfredem ho následovali. „Ze srdce vám děkuju,“ řekl vozka. 

„Na co je ten kámen?“ zeptal se Tom. 

„Na novou katedrálu.“ 

„Na novou? Slyšel jsem, že tady jen opravujou starou.“ 

Kočí přikývl. „Však to tak někdy před deseti roky takhle vysvětlovali. Jenže teď je víc nová než stará.“ 

To byla další dobrá zpráva. „Kdo má stavbu na starosti?“ 

„John ze Shaftesbury, i když biskup Roger se taky hodně plete do toho, jak má katedrála vypadat.“ 

Na tom nebylo nic zvláštního. Biskup málokdy nechal stavitele, aby dělal svou práci sám. Mezi starosti, které musel stavitel řešit, často patřilo i to, že srážel na zem zjitřenou obrazotvornost duchovních astavěl do cesty jejich vzletným představám zcela praktická omezení. Pracovníky na stavbu ovšem najímal John ze Shaftesbury. 

Vozka ukázal na Tomův vak s nástroji. „Zedník?“ 

„Jo. Hledám práci.“ 

„Tady ji možná najdeš,“ poznamenal kočí netečně. „Když ne na katedrále, tak na hradě.“ 

„Kdo vládne na hradě?“ 

„Taky Roger, je nejen biskup, ale i hradní pán.“ 

No jistě, uvědomil si Tom. Slyšel už o mocném Rogerovi ze Salisbury, který měl tak dlouho blízko ke králi, jak jen sahala lidská paměť. 

Vešli branou do města. Všude bylo tolik domů, lidí a zvířat a všechno na sebe bylo tak strašlivě namačkané, až se zdálo, že oblé městské hradby prasknou a obyvatelé, zvířata i domy se vyvalí do mokřiny. Dřevěné domky byly natěsnané jeden na druhý a přetlačovaly se o místo jako diváci, kteří se přišli podívat na popravu. Každé sebemenší místečko půdy bylo nějak využité. Jakmile zůstala mezi dvěma domky ulička, hned do ní někdo postavil alespoň poloviční stavení a ještě pochopitelně bez oken, jelikož dveře zabíraly skoro celou přední stěnu. A když někde zbylo místečko příliš malé i na ten nejužší domek, zřídil si tam alespoň někdo stánek a prodával pivo, chléb či jablka. A pokud se tam nenašlo dost místa ani na to, tak tam byla alespoň malá stáj, chlívek, hnojiště nebo káď na vodu. 

A taky tam bylo pěkně hlučno. Ani déšť nedokázal příliš ztlumit klapot z řemeslnických dílen, vyvolávání podomních obchodníků, pozdravy, které si lidé vyměňovali na potkání, a veškeré dohadování, smlouvání a hádání, jakož i kvičení, štěkání a útoky zvířat. 

Marta nabrala sílu, aby to všechno překřičela, a zeptala se: „Co je to za smrad?“ 

Tom se usmál. Dcerka už nebyla ve městě několik let. „To je pach lidí,“ odpověděl jí. 

Ulice byla sotva širší než vůz s volským potahem, ale kočí nedovolil volkům, aby zastavili, protože se bál, že by je pak už nepřiměl k pohybu. Pobízel je bičem, nevšímal si překážek a nutil spřežení, aby si tupě razilo cestu davem a zahánělo do stran bez rozdílu každého, ať to byl rytíř na válečném koni, lesník s lukem, tlustý mnich na poníkovi, zbrojnoš, žebrák, hospodyně nebo poběhlice. 

Povoz dorazil až ke starému ovčákovi, který se snažil udržet pohromadě malé stádečko. Dneska je zřejmě trh, napadlo Toma. Vůz skamením jel dál a jedna z ovcí v děsu zahnula do dveří nálevny. Za okamžik bylo uvnitř celé stádo. Bečelo, pobíhalo zmateně sem a tam a poráželo stoly, židle i korbely s pivem. 

Země pod nohama připomínala moře bahna a odpadků. Tom měl dobrý odhad na to, kolik vody naprší na střechu a jak musí být široký žlab, aby odvedl déšť pryč. Tady mu bylo na první pohled jasné, že veškerá voda, která naprší na tuhle polovinu města, odteče ulicí. Když přijde pořádná průtrž mračen, říkal si v duchu, dostane se člověk na druhou stranu ulice snad jen v loďce. 

Jak se blížili k hradu na vrcholu kopce, ulice se rozšiřovala. Tady už stály kamenné domy. Jeden či dva by potřebovaly menší opravu. Patřily řemeslníkům a obchodníkům, kteří měli v přízemí krámky a dílny a bydleli v prvním patře. Tom si zkušeným okem prohlédl zboží, které bylo na prodej, a dospěl k závěru, že se dostali do vzkvétajícího města. Nože a hrnce musí mít každý, ale jen zámožní lidé si kupují vyšívané šály, zdobené opasky a stříbrné spony. 

Před hradem zatočil vozka se svým volským spřežením doprava aTom ho i s celou rodinou následoval. Ulice opisovala čtvrtkruh a lemovala hradní opevnění. Prošli další branou a nechali za sebou lomoz města stejně rychle, jako do něj vpadli. Ocitli se uprostřed zcela odlišného shonu: v hektickém, ale uspořádaném chvatu velké stavby. 

Stáli ve dvoraně obehnané zdmi a před sebou měli katedrálu. Dvorana zabírala skoro celou severozápadní čtvrtinu půdorysu kruhového města. Tom chvíli jen klidně postával a snažil se vstřebat všechny vjemy. Díval se, poslouchal a nasával vzduch. Působilo mu to stejnou radost jako slunečný den. Když přicházeli za povozem plným kamení, dva prázdné vozy zrovna vyjížděly ven. Po celé délce boční stěny chrámu vyrostly přístřešky, v nichž kameníci opracovávali železnými sekáči a dřevěnými palicemi velké kamenné kvádry do tvarů, ze kterých bude možné sestavit sokly, sloupy, hlavice, dříky sloupů, opěrná žebra, oblouky, okna, prahy, věžičky a parapety. Uprostřed dvorany, v bezpečné vzdálenosti od všech ostatních staveb stála kovárna. Otevřenými dveřmi bylo vidět žhnoucí ohniště a přes celé nádvoří se neslo bušení kladiv na kovadlinu, jak kovář vyráběl nové nástroje, které měly nahradit ty, jež kameníci stačili už opotřebovat. Většina lidí by měla pocit, že sleduje jen naprostý zmatek, ale Tom před sebou viděl obrovský a složitý mechanismus, který toužil řídit. Hned věděl, co má kdo na starost, a na první pohled mu bylo jasné, jak daleko úpravy pokročily. Zrovna se všichni věnovali práci na východním průčelí. 

Podél celé východní části stavby bylo postavené lešení sahající do výšky nějakých pětadvaceti až třiceti stop. Zedníci se schovávali v přístřešku a čekali, až déšť trochu poleví, zato jejich přidavači šplhali po žebřících nahoru dolů s kameny na rameni. A nad nimi, na kostře krovu ztrámů, lezli klempíři jako pavouci po obrovské dřevěné pavučině, přibíjeli k příčkám olověné tabulky a přidělávali okapy a chrliče. 

Tom si s lítostí uvědomil, že stavba je téměř hotová. I kdyby ho tady najali, zbývá tu práce sotva na pár let – a to by asi těžko stačilo na to, aby se dostal do postavení předáka zedníků, natož že by se z něj stal hlavní stavitel. Přesto by tady práci vzal, kdyby mu ji nabídli, vždyť je zima na krku. Kdyby nepřišli o prasátko, dokázal by i s rodinou zimu snad nějak přežít, ale bez prasátka si musí sehnat práci. 

Kráčeli za vozem přes staveniště až k místu, kde se skladoval kámen. Volové s úlevou ponořili hlavy do žlabu s vodou. Vozka zavolal na procházejícího zedníka: „Kde je hlavní stavitel?“ 

„Na hradě,“ odpověděl zedník. 

Kočí přikývl a obrátil se na Toma. „Počítám, že ho najdeš v biskupově paláci.“ 

„Děkuju ti.“ 

„Já tobě taky.“ 

Tom zamířil pryč ze staveniště a Agnes s dětmi ho následovala. Vrátili se ve svých stopách úzkými přecpanými uličkami až před hrad. Vlastní pevnost chránil další suchý příkop a další obrovský val z nakupené hlíny. Přešli po padacím mostu. Ve fortně po jedné straně vchodu seděl na lavici muž v kožené suknici a vyhlížel do deště. U pasu měl meč. Tom ho oslovil. „Buď zdráv. Jmenuju se Tom a jsem stavitel. Chtěl bych mluvit s hlavním stavitelem Johnem ze Shaftesbury.“ 

„Je u biskupa,“ utrousil strážný lhostejně. 

Vešli do hradu. Šlo ve skutečnosti o sbírku nesourodých budov obehnaných valem z hlíny, jako u většiny hradů. Hlavní nádvoří bylo asi tak sto yardů dlouhé. Naproti vstupní bráně, na opačném konci nádvoří, byla mohutná věž, poslední útočiště v případě napadení. Věž se tyčila vysoko nad hradby, aby umožňovala výhled do kraje. Po levé ruce uviděli shluk nízkých, většinou dřevěných staveb: dlouhou stáj, kuchyň, pekařství a několik skladů. Uprostřed byla studna. Po pravé straně zabíral téměř celou severní polovinu pozemku velký kamenný dům, což byl nepochybně palác. Byl postaven ve stejném stylu jako nová katedrála, s malými dveřmi a okny nahoře zakončenými půlobloukem, a měl dvě patra. A byl nový – no jistě, vždyť v jednom rohu ještě pracovali zedníci. Podle všeho přistavovali věž. Přestože vytrvale pršelo, pohybovalo se po nádvoří spousta lidí, přicházeli a odcházeli, nebo přebíhali v dešti z jedné budovy do druhé: zbrojnoši, duchovní, obchodníci, stavební dělníci i služebnictvo z paláce. 

Tom uviděl, že do paláce vede několik vchodů. Všechny byly otevřené, jako by ani nepršelo. Nevěděl pořádně, co si teď počít. Jestli je stavitel opravdu u biskupa, asi by ho teď neměl vyrušovat. Na druhé straně biskup není král. A Tom je svobodný člověk a zedník a přichází s poctivou nabídkou, ne nějaký patolízalský poddaný, který si jde na něco stěžovat. Rozhodl se, že bude jednat zpříma. Nechal Agnes a Martu stát u brány, přešel s Alfredem přes bahnité nádvoří a vstoupil nejbližšími dveřmi do paláce. 

Ocitli se v malé kapli s klenutým stropem a oknem ve vzdálenější stěně nad oltářem. Kousek ode dveří seděl za vysokým stolem nějaký kněz a rychle cosi psal na pergamen. Podíval se na ně. 

„Kde je mistr John?“ zeptal se Tom bez obalu. 

„V sakristii,“ odpověděl kněz a pohodil hlavou směrem ke dveřím v boční stěně. 

Tom se nezeptal, jestli můžou za mistrem zajít. Přišel na to, že když se bude chovat, jako by byl očekáván, možná si ušetří spoustu času, který by jinak strávil čekáním. Několika ráznými kroky přešel kapli a vstoupil do sakristie. 

Byla to malá, čtvercová komůrka osvětlená spoustou svíček. Většinu prostoru na podlaze zabírala mělká nádoba s pískem. Jemný písek byl na povrchu dokonale uhlazen pravítkem. V místnosti stáli dva muži. Oba se na Toma krátce podívali a pak soustředili pozornost zpátky na písek. Biskup, vrásčitý stařec s černýma planoucíma očima, vyrýval něco do písku zaostřeným koncem klacíku. Hlavní stavitel, navlečený do kožené zástěry, ho sledoval s trpělivým a pochybovačným výrazem. 

Tom vyčkával mlčky a se vzrůstajícími obavami. Musí udělat dobrý dojem: musí být zdvořilý, ale ne vlezlý, a musí ukázat, co umí, ale nechvástat se. Každý stavitel chce, aby jeho lidé byli nejen schopní, ale i poslušní, Tom to poznal na vlastní kůži, když sám najímal lidi. 

Biskup Roger načrtl do písku dvoupatrovou budovu s velkými okny po třech stranách. Šlo mu to velmi dobře, dělal rovné čáry a skutečné pravé úhly. Nakreslil budovu z bočního pohledu. Tomovi bylo hned jasné, že něco takového se v životě nedá postavit. 

Biskup skončil a řekl: „A je to.“ 

John se otočil na Toma a prohodil: „Tak co?“ 

Tom předstíral, že si to vyložil tak, že se ho stavitel ptá na názor na biskupův náčrtek. „V přízemí není možné dělat takhle velká okna,“ odpověděl. 

Biskup se na něj podíval podrážděně: „To není obyčejné přízemí. Je tam písárna.“ 

„Stejně to spadne.“ 

„Má pravdu,“ poznamenal John. 

„Jenže tam musí být světlo, aby bylo vidět na psaní.“ 

John pokrčil rameny a obrátil se k Tomovi. „Kdo jsi?“ 

„Jmenuju se Tom a jsem zedník.“ 

„To mi došlo. Co tě k nám přivádí?“ 

„Hledám práci.“ Tom zadržel dech. 

John okamžitě zavrtěl hlavou. „Nemůžu tě přijmout.“ 

Pod Tomem se podlomila kolena. Ze všeho nejraději by se otočil na patě a odešel, ale ovládl se a zdvořile počkal, až se dozví důvody. 

„Stavíme tady už deset let,“ pokračoval John. „Většina zedníků má ve městě dům. Pomalu se chýlíme ke konci a už teď mám na stavbě víc zedníků, než kolik jich doopravdy potřebuju.“ 

Tom věděl, že je to beznadějné, ale přesto se zeptal: „A co palác?“ 

„Pěšky jako za vozem,“ mávl rukou John. „Tam posílám všechny muže, které mám navíc. Nebýt paláce a několika dalších hradů biskupa Rogera, už bych začal zedníky propouštět.“ 

Tom přikývl. Soustředil veškeré úsilí na to, aby mu v hlase nezaznělo zoufalství, a bezvýrazným tónem se zeptal: „Neslyšel jsi někde o nějaké práci?“ 

„V Shaftesbury stavěli letos začátkem roku klášter. Možná na tom ještě pořád dělají. Je to den cesty odtud.“ 

„Díky.“ Tom se otočil k odchodu. 

„Je mi to líto,“ zavolal za ním John. „Zdá se, že jsi dobrý chlap.“ 

Tom vyšel ze sakristie bez odpovědi. Cítil se hrozně. Dovolil si předtím ten přepych, že v sobě příliš brzy probudil moc velké naděje. Na tom, že člověka odmítnou, přece není nic neobvyklého. Jenže on se nechat zmámit představou, že bude zase pracovat na katedrále. Teď možná bude muset vzít práci na jednotvárných městských hradbách či na ohavném domě nějakého stříbrotepce. 

Když kráčel přes hradní nádvoří zpátky k místu, kde na něj čekaly Agnes a Marta, vypjal ramena. Nikdy nedával před manželkou najevo zklamání. Vždycky se snažil budit dojem, že je všechno v pořádku, že má otěže života pevně v rukou a že na tom koneckonců nic tak žalostného není, když tady pro něj nemají práci. Najde ji v nejbližším městě. Nebo v nějakém dalším. Věděl, že kdyby dal najevo sebemenší známku skleslosti, Agnes by na něj začala tlačit, aby si našel stálé místo a usadil se. A to on rozhodně neměl v úmyslu – alespoň do té doby, dokud nenarazí na město, kde by se měla stavět katedrála. 

„Nic tu pro mě nemají,“ oznámil Agnes. „Tak půjdeme dál.“ 

Vypadala zaraženě. „Člověk by řekl, že když tu staví katedrálu a k tomu palác, budou tu mít místo pro jednoho zedníka navíc,“ poznamenala. 

„Obě budovy už jsou skoro hotové,“ vysvětloval Tom. „Mají v tuhle chvíli víc lidí, než kolik potřebují.“ 

Rodina přešla po padacím mostě a ponořila se zpátky do přecpaných uliček města. Vstoupili do Salisbury východní branou a opustí město západní branou, protože tím směrem se jde na Shaftesbury. Tom zahnul doprava a vedl ostatní členy rodiny částí města, kterou do té doby neviděli. 

Zastavil se před kamenným domem, na němž bylo na první pohled vidět, že by naléhavě potřeboval opravit. Malta, kterou stavitel použil, byla řídká a drolila se a opadávala. Do spár se dostal mráz, auž dokonce roztrhal několik kamenů. Jestli to takhle nechají ještě jednu zimu, budou škody daleko větší. Tom se rozhodl, že na tuhle skutečnost upozorní majitele. 

Vchod do domu tvořil široký oblouk. Dřevěné dveře byly otevřené av chodbě seděl řemeslník, v pravé ruce s kladivem a v levé se šídlem, malým železným nástrojem s ostrým hrotem. Do dřevěného sedla, které měl položené před sebou na lavici, vyřezával složitý ornament. Vzadu Tom uviděl naskládané dřevo a kůži a chlapce, který pometlem zametal hobliny. 

„Dobrý den, mistře sedláři,“ pozdravil Tom. 

Sedlář vzhlédl, jediným pohledem odhadl Toma na člověka, který by si uměl udělat sedlo sám, kdyby nějaké potřeboval, a jen krátce přikývl. 

„Jsem stavitel,“ pokračoval Tom. „A vidím, že potřebuješ moje služby.“ 

„Jak to?“ 

„Omítka se ti drolí, kameny praskají a tvůj dům by už nemusel další zimu vydržet.“ 

Sedlář zavrtěl hlavou. „Tohle město je plné zedníků. Proč bych si měl najímat někoho odjinud?“ 

„Jak chceš,“ Tom se od něj odvrátil. „Ať je Bůh s tebou.“ 

„Kéž by,“ pokýval hlavou sedlář. 

„Nevychovanec jeden,“ pošeptala Agnes manželovi, když se od sedlářova domu vzdalovali. 

Ulička je dovedla na tržiště. Tady, na půlakrovém moři bahna, vyměňovali rolníci z okolí města všechnu mouku, zrní, mléko a vejce, co mohli postrádat, za věci, které potřebovali, ale nedokázali si je sami vyrobit – za hrnce, radlice k pluhu, provazy a sůl. Trhy byly zpravidla pestrobarevné a dost hlučné. Mezi lidmi ze sousedních stánků docházelo ke spoustě dobrosrdečného popichování, předstíraného soupeření, děti se tahaly o laciné koláče, občas se objevil potulný zpěvák či skupinka komediantů, všude byly zmalované děvky a někdy se dostavil i zmrzačený voják a dal k lepšímu vyprávění o východních bouřích a zběsilých hordách Saracénů. Ti, jimž se podařilo uzavřít nějaký výhodný obchod, často podlehli pokušení, začali oslavovat a probendili veškerý utržený peníz v silném pivu, takže do oběda byla na trhu zpravidla dost divoká nálada. Jiní pro změnu prohráli peníze v kostkách, což nevyhnutelně vedlo k bitce. Jenže teď pršelo, bylo ráno, letošní úroda už byla prodaná nebo uskladněná, atak panoval na trhu klid. Promoklí rolníci zachmuřeně smlouvali střesoucími se majiteli stánků a všichni dohromady se těšili domů k sálajícím krbům. 

Tomova rodina si razila cestu ponurým davem, nevšímala si unaveného vyvolávání prodavače jitrnic a brusiče nožů. Už byli málem na opačném konci tržiště, když vtom Tom uviděl jejich prase. 

Tak ho to překvapilo, že v první chvíli ani nemohl věřit vlastním očím. Pak Agnes zašeptala: „Tome! Podívej!“ Hned věděl, že si toho také všimla. 

Nebylo sebemenších pochyb – znal čuníka stejně dobře jako Alfreda či Martu. A nesl ho – v sevření, jež prozrazovalo značný cvik – muž se zdravě růžovoučkou pletí a mohutným břichem člověka, který jí tolik masa, kolik potřebuje, a pokaždé ještě něco navrch: byl to řezník, otom nebylo pochyb. Tom i Agnes se zastavili a zírali na něj. A protože mu stáli v cestě, neměl jinou možnost než jejich přítomnost zaznamenat. 

„Co je?“ vyhrkl zmatený z jejich upřených pohledů a netrpělivě se snažil jít dál. 

Mlčení prolomila Marta. „To je naše prase!“ zvolala rozčileně. 

„Přesně tak,“ zavrčel Tom a bezvýrazně se na řezníka zadíval. 

Na okamžik se mužovi mihl přes obličej záludný výraz a Tomovi rázem došlo, že řezník moc dobře ví, že zvíře je kradené. Nahlas ale muž prohlásil: „Právě jsem za něj zaplatil padesát pencí, takže tím je prase moje.“ 

„Ať už jsi dal ty peníze komukoliv, byl to někdo, kdo neměl právo to prase prodat. Právě proto jsi ho dostal tak levně. Od koho jsi ho koupil?“ 

„Od nějakého venkovana.“ 

„Znáš ho?“ 

„Ne. Poslyš, jsem řezník zdejší posádky. Nemůžu chtít po každém sedlákovi, který mi prodává podsvinče nebo krávu, aby přived dvanáct chlapů, který odpřisáhnou, že to zvíře je jeho.“ 

Muž ustoupil stranou, jako by chtěl jít pryč, ale Tom ho chytil za paži a zastavil ho. Na okamžik se zdálo, že řezníka přemůže vztek, pak si ale zřejmě uvědomil, že kdyby se chtěl prát, musel by čuníka pustit na zem. A kdyby se některému ze členů Tomovy rodiny podařilo podsvinčete zmocnit, poměr sil by se nápadně změnil. Najednou by bylo na řezníkovi, aby dokázal, že je majitelem zvířete. A tak se raději ovládl aprohlásil: „Jestli mě chceš z něčeho obvinit, jdi za šerifem.“ 

Tom se nad tím návrhem na okamžik zamyslel a vzápětí ho zavrhl. Neměl žádný důkaz. Místo toho se zeptal: „A jak vypadal – ten chlap, co ti prodal moje prase?“ 

Řezník uhnul pohledem a odpověděl: „Jako každý druhý.“ 

„Měl přikrytou pusu?“ 

„Když o tom teď přemýšlím, tak měl.“ 

„Je to lotr, který schovává zmrzačení,“ vysvětlil mu Tom trpce. „Počítám, že tě to nenapadlo.“ 

„Vždyť leje jak z okapu!“ protestoval řezník. „Každý chodí zachumlaný do hadrů.“ 

„Tak mi řekni, jak je to dlouho, co jsi s ním mluvil.“ 

„Před chviličkou.“ 

„A kam měl namířeno?“ 

„Nejspíš do nálevny.“ 

„Aby tam propil moje peníze,“ dodal Tom znechuceně. „Tak zmizni, ztrať se. Třeba tě jednoho dne taky okradou a pak tě bude mrzet, že se tolik lidí snaží udělat výhodný obchod, aniž se pořádně přeptá na okolnosti.“ 

Řezník vrhl na Toma zlý pohled a zaváhal, jako by chtěl něco odseknout. Pak si to ale rozmyslel a vytratil se. 

„Proč jsi ho nechal běžet?“ zeptala se Agnes. 

„Protože ho tady každý zná, a nás ne,“ odpověděl Tom. „Kdybych se s ním popral, hodili by to na mě. A jelikož prase nemá na zadnici napsané moje jméno, kdo může říct, jestli je moje, nebo ne?“ 

„Ale všechny naše úspory –“ 

„Třeba bychom ještě mohli dostat peníze za prase zpátky,“ prohlásil Tom. „Buď zticha a nech mě přemýšlet.“ Střetnutí s řezníkem ho rozčílilo ateď si zchladil zlost tím, že mluvil neurvale s Agnes. „V tomhle městě se potuluje chlap, který nemá pysky, ale zato má v kapse padesát stříbrňáků. Stačí, když ho najdeme a ty peníze mu vezmeme.“ 

„Správně,“ přikývla Agnes odhodlaně. 

„Půjdeš zpátky stejnou cestou, jakou jsme přišli. Dojdeš až ke staveništi katedrály. Já půjdu dál tudy a přijdu ke katedrále z druhé strany. Pak se vydáme opačným směrem další ulicí a tak pořád dál. Pokud ho nezastihneme venku, je někde v šenku. Kdybys ho zahlídla, drž se za ním a Martu pošli pro mě. Já si s sebou vezmu Alfreda. Snaž se, aby si tě ten pacholek nevšiml.“ 

„Neměj péči,“ ujistila ho Agnes bojovně. „Chci ty peníze, aby bylo za co nakrmit děti.“ 

Tom ji pohladil po ruce a usmál se. „Ty jsi stejně lvice, Agnes.“ 

Zadívala se mu na okamžik do očí, pak se náhle natáhla na špičky a políbila ho na ústa, krátce, ale srdečně. Vzápětí se otočila a vydala se s Martou v závěsu zpátky přes tržiště. Tom ji sledoval, dokud nezmizela z dohledu, a přestože dávala najevo takovou odvahu, měl v očích strach. Pak vykročil s Alfredem opačným směrem. 

Zloděj si určitě myslí, že je naprosto v bezpečí. Proč ne, když prase ukradl, měl Tom namířeno do Winchesteru. Zloděj se vydal opačným směrem, aby prodal čuníka v Salisbury. Jenže divoženka Ellen prozradila Tomovi, že v Salisbury přestavují katedrálu, a tak Tom změnil plány a nevyhnutelně na zloděje narazil. Muž si ovšem myslí, že Toma už nikdy v životě neuvidí, což dávalo okradenému zedníkovi naději, že by mohl zloděje nachytat nepřipraveného. 

Tom pomalu kráčel bahnitou uličkou, nakukoval do domovních vchodů a snažil se působit nenuceným dojmem. Chtěl zůstat nenápadný, protože celá příhoda by mohla skončit dost násilně, a on nestál o to, aby si lidé pamatovali, že nějaký vysoký zedník slídil po městě. Většina domků byly obyčejné chýše ze dřeva, hlíny a došků. Na zemi měly slámu, uprostřed ohniště a kolem několik podomácku vyrobených kousků nábytku. Stačil soudek a pár lavic a z domku byla nálevna. Když byla někde postel s kusem závěsu, který šlo zatáhnout, znamenalo to, že tam sídlí prostitutka. A hlučná tlačenice kolem jediného stolu neklamně signalizovala vrhcáby. 

Jakási žena s rudě namalovanými rty před ním odhalila ňadra, ale Tom jen zavrtěl hlavou a honem spěchal dál. V hloubi duše ho vzrušovala myšlenka, že by to dělal s někým, koho vůbec nezná, za bílého dne a ještě by za to zaplatil, ale za celý život to ani jednou nezkusil. 

Znovu si vzpomněl na Ellen, divoženku z lesa. Na ní také bylo něco, co ho lákalo. Byla neuvěřitelně přitažlivá, ale ty hluboko posazené, pronikavé oči ho uváděly do rozpaků. Gesto, kterým se mu nabídla poběhlice, ho na okamžik vyvedlo z rovnováhy, ale kouzlo, jímž ho Ellen omámila, ještě neztratilo sílu. Najednou pocítil bláznivou touhu vyrazit zpátky do lesa, najít ji a vrhnout se na ni. 

Dorazil až na staveniště, aniž zloděje někde zahlédl. Zadíval se na klempíře, kteří přitloukali olověné tabulky na trojúhelníkovou střešní konstrukci nad chrámovou lodí. Ještě nezačali pokrývat přilehlé krovy bočních lodí katedrály, a tak bylo stále možné prohlédnout si podpůrné půloblouky, které spojovaly vnější okraje bočních lodí se stěnou hlavní lodi, jak se vypínají do poloviny výšky celého chrámu. Ukázal půloblouky Alfredovi. „Bez nich by se stěna hlavní chrámové lodi vyboulila a zhroutila, protože na ni zevnitř tlačí váha kamenných klenutí,“ vysvětloval. „Vidíš, jak jsou půloblouky ve stejných místech jako patky klenutých oblouků uvnitř hlavní lodi? Jsou současně v jedné linii s pilíři, které tvoří sloupoví uvnitř katedrály. A okna v bočních lodích jsou v jedné řadě s oblouky mezi sloupy. Všechna silná místa musí být v jedné řadě za sebou a všechna slabá jakbysmet.“ Alfred se tvářil nechápavě a odmítavě. Tom si povzdechl. 

Uviděl, jak z druhé strany přichází Agnes, a opět se soustředil na jejich bezprostřední obtíže. Agnes měla kapuci pláště staženou do čela, ale Tom manželku poznal podle odhodlané, důrazné chůze. Širokoramenní dělníci jí ustupovali z cesty, aby mohla projít. Kdyby na zloděje narazila a došlo ke rvačce, pomyslel si Tom s potěšením, byl by to docela rovnocenný boj. 

„Viděl jsi ho?“ zeptala se. 

„Ne. Ty zřejmě taky ne.“ Tom jen doufal, že zloděj ještě neopustil město. Přece by snad neodešel, aniž by utratil něco z utržených stříbrňáků. V lese nejsou člověku peníze k ničemu. 

Agnes uvažovala stejně. „Někde tady bude. Budeme hledat dál.“ 

„Vrátíme se zpátky jinou uličkou a sejdeme se zase na tržišti.“ 

Tom a Alfred se vrátili ve svých stopách zpátky před staveniště a vyšli branou ven. Déšť už jim promočil pláště skrznaskrz a Tom si jen tak letmo představil korbel piva a misku hovězího vývaru někde u hořícího krbu v krčmě. Pak si vzpomněl, jak tvrdě musel dřít, aby mohl koupit prasátko, znovu mu před očima vytanulo, jak se muž bez pysků ohnal holí po nevinné hlavičce malé Marty, a vztek ho opět rozehřál. 

Bylo opravdu těžké prohledávat město soustavně, jelikož v rozložení ulic nepanoval žádný řád. Vedly hned sem a hned zase tam podle toho, jak si kdo postavil dům, měly hodně ostrých zatáček a slepých konců. Jediná opravdu rovná ulice vedla od východní brány k padacímu mostu do hradu. Při první obhlídce se Tom držel poblíž hradeb chránících hrad. Teď začal prohledávat okrajové čtvrti, a tak kličkoval sem a tam mezi městskými hradbami a vnitřní částí města. Ocitl se v daleko chudších částech města, domy tu byly mnohem sešlejší, šenky podstatně hlučnější a prostitutky o poznání starší. Okraj města byl od středu směrem z kopce, takže tudy protékal veškerý odpad z bohatších čtvrtí, který jejich obyvatelé chtěli spláchnout za hradby. Lidé, které tu Tom potkával, působili dojmem, že je stihl stejný osud. Viděl daleko větší podíl mrzáků, žebráků, hladových dětí, ztlučených žen beznadějných pijáků. 

Ale muže s uřezanými rty nikde nespatřil. 

Dvakrát Tom zahlédl chlapíka, který měl zhruba stejnou postavu a celkově se zloději podobal, když si ho však šel prohlédnout zblízka, zjistil jen, že podezřelý má obličej v pořádku. 

Skončil prohlídku na tržišti, kde ho vyhlížela Agnes. Tělo měla celé napjaté očekáváním a oči jí jen plály. „Našla jsem ho!“ zašeptala. 

Tom pocítil náhlý nával vzrušení spojeného s obavami. „Kde?“ 

„Vešel do té krčmy dole u východní brány.“ 

„Doveď mě tam.“ 

Obešli hrad až k padacímu mostu a vydali se dolů z kopce rovnou ulicí vedoucí přímo k východní bráně. Tam se ponořili do spleti uliček natěsnaných pod hradbami. Za okamžik uviděl Tom krčmu. Ani to nebylo pořádné stavení, jen šikmá střecha na čtyřech sloupech přiražená k městským hradbám, vzadu s velikým ohništěm, nad nímž se na rožni otáčela ovce a vedle bublal obrovský kotel. Blížilo se zrovna poledne a jídelna byla plná lidí, převážně mužů. Z vůně masa začalo Tomovi kručet v žaludku. Jedním pohledem přelétl čekající zástup. Trápily ho přitom obavy, že zloděj mohl odejít v té krátké chvilce, než se sem Tomovi podařilo dorazit. Okamžitě muže uviděl. Seděl na štokrleti kousek od ostatních, lžící jedl z misky vývar a před obličejem si přidržoval šátek, aby si zakrýval ústa. 

Tom se honem odvrátil, aby ho muž nemohl zahlédnout. Teď se musí rozhodnout, jak to celé vezme do ruky. Lomcoval s ním dostatečně silný vztek, aby zloděje prostě srazil k zemi a vzal mu měšec s penězi. Jenže ostatní by ho nenechali odejít. Musel by svoje chování vysvětlit, a nejen kolemstojícím, i šerifovi. Tom byl v právu a skutečnost, že zlodějem byl psanec, vyvrhel, pro něj znamenala, že nebude muset nikomu dokazovat svou počestnost. Vždyť Tom je na první pohled poctivý člověk a zedník. Jenže než se to všechno urovná, může to trvat kolik týdnů, šerif může být na cestách někde na úplně opačném konci hrabství. A kdyby to skončilo rvačkou, může z toho vzejít obvinění z rušení králova klidu. 

Ne. Daleko rozumnější bude dostat toho pacholka někde o samotě. 

Zloděj nemůže zůstat ve městě přes noc, jelikož tu nemá domov a nocleh nesežene, protože to by musel nějak dokázat, že je počestný muž. Takže bude muset odejít, než se městské brány zavřou na noc. 

Z města vedou jen dvě brány. 

„Nejspíš se vrátí stejnou cestou, kterou přišel,“ obrátil se Tom na Agnes. „Počkám si na něj u východní brány. Alfreda necháme hlídat západní bránu. Ty zůstaneš ve městě a budeš sledovat, co ten zloděj dělá. Martu si vezmi s sebou, ale dávej si pozor, aby ji nezahlídl. Kdybys potřebovala mně nebo Alfredovi něco vzkázat, prostě pošleš Martu.“ 

„Dobře,“ přikývla Agnes stroze. 

„Co mám dělat, kdyby se vydal směrem ke mně?“ zeptal se Alfred. Hlas se mu chvěl rozčilením. 

„Nic,“ odpověděl Tom pevně. „Podíváš se, kterým směrem se vydal, a počkáš. Marta pro mě dojde a pak ho dostaneme společně.“ Alfred vypadal zklamaně a Tom dodal: „Uděláš, co ti říkám. Nechci vedle prasete přijít ještě o syna.“ 

Alfred nakonec neochotně přikývl. 

„Teď se rozdělíme, než si nás všimne, jak tady stojíme v hloučku a domlouváme se na něj. Jdeme.“ 

Tom se obrátil na patě a bez ohlédnutí se vydal pryč od rodiny. Mohl se spolehnout na Agnes, že jeho plán dodrží. Chvatně dorazil k východní bráně, vyšel z města a přešel rozvrzaný dřevěný most, přes který dnes ráno pomáhal tlačit volský potah s kamením. Přímo před sebou měl cestu vedoucí do Winchesteru, směřovala na východ abyla naprosto přímá, jak dlouhý koberec rozvinutý přes kopce a údolí. Po levé ruce se vinula do úbočí Portway, cesta, po níž Tom a jeho rodina – a nejspíš i zloděj – přišli do Salisbury, a mizela za vrcholem kopce. Zloděj se téměř jistě vydá právě po Portway. 

Tom sestoupil z kopce, prošel skupinkou domků roztroušených kolem rozcestí a zahnul na Portway. Potřeboval se někde schovat. Šel dál po kraji cesty a vyhlížel nějaké příhodné místo. Urazil dobrých dvě stě yardů, ale žádný vhodný úkryt nenašel. Ohlédl se a uvědomil si, že zašel příliš daleko: už nerozeznával obličeje lidí na rozcestí, takže by mohl přehlédnout, kdyby se tam objevil muž s uříznutými rty a zahnul směrem na Winchester. Tom se znovu rozhlédl po okolí. Cestu po obou stranách lemoval příkop, který by za suchého počasí mohl posloužit jako docela vhodná skrýš, jenže teď byl plný tekoucí vody. Za příkopy se po obou stranách cesty zvedala za mírným valem do kopce pole. Na poli jižně od cesty uviděl Tom několik krav, jak spásají strniště. Všiml si, že jedna z krav si lehla za zvýšený okraj pole, pozorovala cestu a val ji částečně zakrýval. S povzdechem se vydal zpátky k městu. Přeskočil příkop a nakopl krávu. Vstala a odkolébala se pryč. Tom si lehl na suché, vyhřáté místo, které tam po ní zbylo. Stáhl si kapuci do čela a připravil se na dlouhé čekání. V duchu si spílal, že nebyl prozíravější a nekoupil si kousek chleba, než se vydal pryč z města. 

Byl nervózní a taky trochu vylekaný. Zloděj byl menší postavy, ale pohyboval se rychle a byl záludný. To prokázal, když udeřil Martu a ukradl prase. Tom se trochu bál, aby ho psanec nezranil, ale daleko víc ho děsilo pomyšlení, že by nezískal zpátky svoje peníze. 

Doufal, že Agnes a Marta jsou v pořádku. Agnes se o sebe umí postarat, to moc dobře věděl. A i kdyby ji zloděj zahlédl, co by asi tak mohl podniknout? Jen by byl víc ve střehu, nic jiného. 

Z místa, kde ležel, viděl Tom věže katedrály. Mrzelo ho, že neměl dost času, aby se mohl podívat dovnitř. Byl zvědavý, jak stavitel zvládl meziokenní pilíře v arkádě. Obvykle šlo o tlusté sloupy, z jejichž hlavic vybíhala žebra oblouků: jeden na sever a jeden na jih, ty spojovaly sousední pilíře v arkádě, a pak jeden na východ a jeden na západ, ty vedly přes celou loď k protějšímu sloupořadí. Nevypadalo to úplně nejlíp, jelikož na žebrech vybíhajících z oblých sloupů bylo něco v nepořádku. Až bude Tom stavět svou katedrálu, budou sloupy tvořené svazky tyčí a z horního konce každé tyče bude jako paprsek vybíhat žebro příslušného sloupu – to je úhledně logické řešení. 

Začal si představovat, čím budou oblouky zdobené. Nejběžnějšími tvary byly geometrické obrazce – vytesat klikaté čáry a kosoúhelníky nevyžadovalo žádnou velkou zručnost. Jenže Tom měl rád listové ornamenty, které dodávaly hranaté pravidelnosti kamenů měkkost a náznak přírodnosti. 

Vysněná katedrála zaměstnávala Tomovu mysl až do poloviny odpoledne, kdy zahlédl Martinu drobnou postavičku a její blonďatou hlavičku, jak se vynořila za mostem a proplétala se mezi domky. Na rozcestí dcerka zaváhala a pak se rozhodla pro správnou cestu. Tom ji pozoroval, jak se k němu blíží, a viděl, jak se mračí a přemýšlí, kde tak asi může otec být. Když došla až na jeho úroveň, tiše na ni zavolal: „Marto!“ 

Nepatrně vyjekla, pak ho uviděla, rozeběhla se k němu a přeskočila příkop. „Máma ti posílá tohle,“ oznámila mu a vytáhla cosi zpod pláštěnky. 

Byla to horká masová placka. „Kriste na nebi, tvoje matka je ale hodná žena!“ zvolal Tom a ukousl si pořádné sousto. Bylo v něm hodně hovězího a spousta cibule a chutnalo to přímo božsky. 

Marta se skulila vedle Toma na trávu. „A s tím chlapíkem, co nám ukradl čuníka, se mezitím dělo tohle,“ začala, zarazila se a pokrčila nos ve snaze soustředit se, aby nepopletla to, co měla za úkol otci přeříkat. Byla tak sladká, že to Tomovi bralo dech. „Vyšel z krčmy, potkal se s nějakou pomalovanou paní a zmizel s ní v jejím domě. My jsme smámou čekaly venku.“ 

Zatímco zloděj utrácel naše peníze s děvkou, pomyslel si Tom trpce. „Pokračuj,“ vyzval dcerku. 

„Nebyl u ní dlouho, a když vyšel ven, vydal se rovnou cestou do šenku. Tam je doteď. Moc nepije, ale hodně hraje vrhcáby.“ 

„Doufám, že vyhrává,“ poznamenal Tom jedovatě. „To je všechno?“ 

„Všechno.“ 

„Máš hlad?“ 

„Měla jsem buchtu.“ 

„Pověděla jsi to všechno Alfredovi?“ 

„Ještě ne. Teprve k němu půjdu.“ 

„Řekni mu, aby se snažil zůstat co nejvíc suchý.“ 

„Má zůstat suchý,“ opakovala Marta. „Mám mu to říct předtím, než mu povím, co dělal muž, který nám ukradl čuníka, nebo potom?“ 

Na tom pochopitelně vůbec nezáleželo. „Potom,“ odpověděl Tom, protože dcerka si žádala odpověď. „Jsi chytrá holčička. Tak utíkej.“ 

„Tahle hra se mi líbí,“ prohlásila Marta. Zamávala otci a rozeběhla se pryč. Jak přeskočila příkop a upalovala zpátky k městu, její dětské nožky se jen míhaly. Tom ji pozoroval s láskou a hněvem v srdci. Pracovali s Agnes do úmoru, aby si opatřili peníze, za něž by mohli nakrmit děti, a on byl teď připraven i zabíjet, jen aby dostal všechno, o co je okradli, zpátky. 

Jenže ten psanec je možná taky ochoten zabíjet. Psanci stojí mimo zákon, jsou to vyhnanci. A žijí podle pravidel neomezovaného násilí. Třeba to není poprvé, co se Tlama Faramond ocitne tváří v tvář jedné ze svých obětí. Ten chlap je zcela jistě nebezpečný. 

Smrákat se začalo překvapivě brzy, jak už se to občas během deštivých podzimních dnů stává. Tomovi začalo dělat starosti, jestli zloděje v dešti vůbec pozná. Jak se den chýlil k večeru, lidí a povozů cestujících z města a do města ubývalo, jelikož většina návštěvníků se vydala zpátky domů tak, aby byli ve své vísce ještě za světla. Ve vyšších domech i v předměstských chatrčích se začaly mihotat plamínky rozsvěcovaných kahánků, loučí a lamp. Zasmušilého Toma napadlo, jestli se zloděj nakonec přece jen nepokusí ve městě přenocovat. Třeba tam má nějaké zločinecké přátele, kteří ho u sebe nechají, přestože moc dobře vědí, že je to proti zákonu. Třeba. 

Vtom Tom uviděl muže se šátkem přes ústa. 

Kráčel přes dřevěný most těsně za dvěma jinými muži. V tu chvíli Toma náhle napadlo, že zlodějovi kumpáni, plešatec a chlapík v zelené hučce, mohli přijít do Salisbury s ním. Tom sice ani jednoho z nich ve městě nezahlédl, ale mohli se na celý den rozdělit a teď se zase sejít, aby se společně vydali na cestu zpátky. Tom tiše zaklel: ani ve snu ho nenapadlo, že by se měl prát se třemi muži. Když ale přišli blíž, skupinka se rozpadla a Tom s úlevou zjistil, že k sobě vůbec nepatří. 

První dva byli otec se synem, dva rolníci s tmavýma, blízko sebe posazenýma očima a zahnutými nosy. Odbočili na Portway a muž se šátkem se vydal za nimi. 

Když se zloděj přiblížil, Tom pozorně sledoval jeho způsob chůze. Zdálo se, že psanec je střízlivý. To byla smůla. 

Ležící zedník se podíval zpátky k městu a uviděl, jak se na mostě vynořila ženská postava s malou holčičkou. Agnes a Marta. To ho zmátlo. Nenapadlo ho, že budou u toho, až zastoupí zlodějovi cestu. Hned si však uvědomil, že jim nedal žádné příkazy, jimiž by této situaci předešel. 

Jak se k němu skupinka blížila po cestě, Tom napjal v těle všechny svaly. Sám byl tak vysoký a urostlý, že by se mu většina lidí vzdala bez boje. Jenže psanci nemají co ztratit a nikdo nemohl předvídat, jak to dopadne, když se s ním Tom chytne do křížku. 

Oba rolníci prošli kolem Toma. Byli trochu v náladě a bavili se okoních. Tom si odvázal od opasku kladivo se železnou hlavicí a potěžkal ho v pravé ruce. Nenáviděl zloděje, kteří nepracují a místo toho obírají poctivé lidi o chleba. Nebude mu dělat sebemenší potíže skolit tohohle ptáčka kladivem. 

Jak se zloděj blížil, zdálo se, že trochu zpomaluje, téměř jako by vycítil nebezpečí. Tom počkal, až bude psanec tak čtyři až pět yardů od něj – příliš blízko na to, aby se mohl obrátit na útěk, a příliš daleko, aby mohl kolem Toma proběhnout. Zedník se překulil přes břeh, přeskočil příkop a zastoupil zlodějovi cestu. 

Muž na něj zůstal nehnutě zírat, jako když ho do země vrazí. „Co to má znamenat?“ zeptal se nervózně. 

Nepoznal mě, napadlo Toma. „Včera jsi mi ukradl prase,“ oznámil zlodějovi, „a dneska jsi ho prodal řezníkovi.“ 

„V životě –“ 

„Nezapírej,“ obořil se na něj Tom. „Koukej mi dát peníze, co jsi za prase dostal, a já ti neublížím.“ 

Na okamžik měl pocit, že ho zloděj skutečně poslechne. Když muž zaváhal, Tom pocítil náznak zklamání. Pak se psanec otočil na podpatku, dal se na úprk – a vběhl Agnes přímo do náruče. 

Neběžel dost rychle, aby ji srazil – navíc Tomova žena nepatřila k lidem, které by bylo kdovíjak snadné srazit –, a tak se chvíli potáceli ze strany na stranu v podivném nemotorném tanečku. Pak si zloděj uvědomil, že ho žena schválně zdržuje, a odstrčil ji stranou. Když se kolem ní snažil protáhnout, nastavila mu nohu. Chodidlo se jí dostalo mezi mužova kolena a oba společně upadli na zem. 

Tom chvátal manželce na pomoc a srdce měl až v krku. Zloděj se snažil zvednout a jedním kolenem se přitom opíral Agnes o záda. Tom ho drapl za límec a strhl ho ze ženy. Než se muž vzpamatoval a získal rovnováhu, odtáhl ho Tom na kraj cesty a tam ho hodil do příkopu. 

Agnes se zvedla. Marta k ní doběhla. Tom se honem zeptal: „Všechno v pořádku?“ 

„Ano,“ odpověděla Agnes. 

Oba rolníci se zastavili, obrátili se, pozorovali celý výjev a snažili se pochopit, co se vlastně děje. Zloděj klečel v příkopu. „Je to lotr!“ volala Agnes na rolníky, aby je odradila od myšlenky, že do střetu nějak zasáhnou. „Ukradl nám prase!“ Rolníci na to nijak nereagovali, dál se dívali a vyčkávali, co se bude dít. 

Tom zloděje znovu oslovil. „Dej mi peníze a nechám tě běžet,“ vyzval ho. 

Muž vyrazil ze škarpy s nožem v ruce, rychle jako krysa, a hnal se Tomovi po hrdle. Agnes zaječela. Tom ucukl. Nůž se mu mihl před obličejem a Tom ucítil palčivou bolest podél čelisti. 

Ustoupil dozadu, a když se nůž znovu zablýskl, rozmáchl se kladivem. Zloděj uskočil a nůž i kladivo prořízly vlhký večerní vzduch, aniž na sebe narazily. 

Na okamžik zůstali oba muži stát bez hnutí, pozorovali se navzájem a těžce oddychovali. Toma bolela tvář. Uvědomil si, že jejich síly jsou docela vyrovnané, on je sice vyšší, ale zloděj má nůž, což je nebezpečnější zbraň než zednické kladivo. Najednou mu došlo, že by mohl zemřít, a ucítil, jak se ho chladným sevřením zmocňuje strach. Zničehonic měl pocit, že nemůže dýchat. 

Koutkem oka zahlédl nějaký nečekaný pohyb. Zloděj ho zaznamenal také, vrhl krátký pohled na Agnes a pak honem sklonil hlavu před kamenem, který proti němu vyletěl z její ruky. 

Tom zareagoval s rychlostí člověka, kterému jde o život, a ohnal se kladivem po zlodějově sehnuté hlavě. 

Kladivo dopadlo zrovna ve chvíli, kdy muž začal hlavu zase zvedat. Železná hlavice kladiva zasáhla čelo v místech, kde začínají růst vlasy. Byla to uspěchaná rána a Tom do ní nestačil vložit veškerou sílu, a že jí měl dost. Zloděj se zapotácel, ale nepadl. 

Tom ho udeřil znovu. 

Tentokrát už to byla silnější rána. Tom měl čas zvednout kladivo nad hlavu a pořádně zamířit, protože zloděj se zoufale snažil zaostřit pohled. Když Tom máchl kladivem, myslel na malou Martu. Praštil muže veškerou silou a zloděj se složil na zem jako hadrová panenka. 

Tom byl tak rozrušený, že ani nepocítil úlevu. Klekl si vedle zloděje a začal ho prohledávat. „Kde má měšec? Kde má měšec, u všech rohatých?“ drmolil. Dělalo mu potíže bezvládné tělo převracet. Konečně převalil zloděje na záda a roztáhl mu plášť. U opasku visel obrovský kožený měšec. Tom ho otevřel. Uvnitř našel měkký vlněný váček stažený zdrhovací šňůrkou. Tom ho vytáhl. Byl lehký. „Prázdný!“ zvolal Tom. „Musí mít ještě jeden.“ 

Vyprostil zpod muže plášť a pečlivě ho prohmatal. Nikde neodhalil tajné kapsy ani neobjevil žádný tvrdý předmět. Stáhl psancovi boty. Uvnitř také nic nenašel. Sáhl si k pasu pro jídelní nůž a odloupl podrážky. Zase nic. 

Netrpělivě zajel nožem za límec zlodějovy vlněné haleny a jediným škubnutím ji rozpáral až k dolnímu lemu. Žádný skrytý pás s penězi nenašel. 

Zloděj ležel uprostřed rozblácené cesty, a nebýt punčoch, byl úplně nahý. Rolníci se na Toma dívali, jako by před sebou měli blázna. Tom se vztekle obrátil na Agnes: „Žádné peníze nemá!“ 

„Musel je všechny prohrát v kostkách,“ poznamenala hořce. 

„Doufám, že se bude smažit v pekelném ohni,“ prohlásil Tom. 

Agnes si klekla vedle ležícího těla a položila mu svou dlaň na hruď. „Už tam v tuhle chvíli je,“ řekla. „Tys ho zabil.“ 

IV 

Kolem Vánoc už trpěli hladem. 

Zima se dostavila brzy a byla studená, tvrdá a neústupná jak kameníkův železný sekáč. Když pole pokryl první mráz, visela ještě jablka na stromech. Lidé říkali, že je to brzký mráz šediváč a že rychle přejde, ale mýlili se. Ve vesnicích, kde se trochu zpozdili s podzimní orbou, si oráči lámali radlice o zem ztvrdlou na kost. Rolníci honem zabíjeli prasata, aby je mohli nasolit na zimu, a statkáři poráželi dobytek, jelikož v zimě pastviny nedokážou uživit tolik kusů, kolik se na nich mohlo pást přes léto. Trávu stejně záhy vypálil mráz a některá zbylá zvířata tak jako tak uhynula. Vlků se zmocnilo zoufalství a za soumraku se plížili do vesnic, aby tu kradli vychrtlá kuřata a neposlušné děti. 

Sotva udeřily první mrazy, pokryli stavitelé na všech stavbách v zemi zdi postavené během léta slámou a hnojem, aby je chránili před nejhorším chladem, jelikož omítka nebyla ještě tak docela vyschlá, a kdyby zmrzla, popraskala by. Až do jara nebude nikde nikdo potřebovat zednické práce. Někteří zedníci a kameníci se nechávali najmout jen na léto a teď se vraceli do rodných vísek. Tam je znali víc jako lidi mnoha řemesel než jako zedníky, takže si u nich nechávali dělat radlice, sedla, postroje, vozy, lopaty, dveře, prostě všechno, co vyžadovalo šikovné ruce s kladivem, dlátem a pilou. Ostatní zedníci a kameníci se uchýlili do přístřešků na staveništi a celé dny vytesávali do kamene složité ornamenty. Jenže mráz přišel příliš brzy, a tak práce nepříjemně rychle ubývalo. A jelikož rolníci hladověli, biskupové, hradní pánové a statkáři měli na stavbu méně peněz, než kolik si představovali. A tak než se zima začala chýlit ke konci, někteří zedníci byli propuštěni. 

Tom a jeho rodina se vydali ze Salisbury do Shaftesbury a odtud do Sherborne, Wellsu, Bathu, Bristolu, Gloucesteru, Oxfordu, Wallingfordu a Windsoru. Všude hořely na staveništích ohně, kostely i hrady jen zněly údery železa o kámen a stavitelé si šikovnýma rukama chráněnýma rukavicemi bez prstů vyráběli malé přesné modely oblouků a klenutí. Někteří stavitelé byli netrpěliví, úseční či nezdvořilí. Jiní se smutně podívali na Tomovy pohublé děti a těhotnou ženu a mluvili vlídně a s lítostí. Všichni ale říkali totéž: Kdepak, tady se pro tebe žádná práce nenajde. 

Kdykoliv to šlo, využili pohostinství nějakého kláštera, kde mohli pocestní dostat něco k jídlu a najít místo k přespání – vždy jen výhradně na jednu noc. Když na hustých keřích ostružiníků dozrály plody, několik dní se jimi živili jako ptáci. V lese mohla Agnes rozdělat oheň pod železným hrncem a uvařit trochu kaše. Ale stejně byli většinu času nuceni kupovat si chleba u pekaře a nakládané sledě u obchodníka s rybami nebo jíst v krčmách a veřejných jídelnách. To bylo ovšem podstatně dražší, než kdyby si vařili sami, a tak jim peníze jednoho dne nevyhnutelně došly. 

Marta byla od přírody hubená, ale teď už byla vyloženě vyzáblá. Alfred pořád ještě rostl do výšky, jako plevel vyrůstající z jalové půdy, ateď byl najednou samá noha samá ruka. Agnes jedla střídmě, ale dítě, které v sobě nosila, bylo nenasytné a Tom si kolikrát všiml, jak manželku trápí hlad. Občas jí přímo přikázal, že má něco sníst. V takových chvílích ustoupila její železná vůle společnému náporu manžela a nenarozeného dítěte. Přesto se nezakulatila a nebyla kyprá, jako když čekala předcházející děti. Navzdory vyboulenému břichu vypadala přepadle, jako malé dítě stižené hladomorem. 

Od chvíle, kdy odešli ze Salisbury, ušli tři čtvrtiny obrovského kruhu a ke konci roku se opět ocitli v rozlehlých lesích rozkládajících se od Windsoru k Southamptonu. Měli namířeno na Winchester. Tom prodal veškeré zednické náčiní a z utržených peněz mu zbývalo už jen pár pencí. Až najde práci, bude si muset nástroje vypůjčit. Nebo si bude muset vypůjčit peníze, aby si nástroje koupil. Jestli nedostane práci ve Winchesteru, bude s rozumem v koncích a nebude vědět, co si počít. Doma, v rodné vsi, měl bratry, ale to bylo daleko na severu, stálo by je to několik týdnů trmácení, a rodina by mu mezitím pomřela hlady. Agnes byla jedináček a oba rodiče už pochovala. Žádné zemědělské práce nepadaly uprostřed zimy v úvahu. Třeba by si Agnes mohla vydělat pár mincí jako kuchyňská pomocnice v domě nějakého boháče ve Winchesteru. Hlavně už se nemůže takhle toulat po lese, protože její hodinka se blíží. 

Jenže do Winchesteru to byly ještě tři dny cesty, a oni měli hlad už teď. Ostružiny byly dávno pryč a v dohledu se nevyskytoval ani žádný klášter. A Agnes už nezbývala v hrnci, který vlekla na zádech, ani hrst ovsa. Předcházejícího večera vyměnili v jedné venkovské chýši nůž za bochník režného chleba, čtyři misky vývaru bez kousku masa a místo na spaní u ohně. Od té doby žádnou vesnici neobjevili. Když se odpoledne pomalu chýlilo k večeru, zahlédl Tom stoupat nad stromy kouř. Našli podle něj domek osamělého lesmistra, jednoho z členů královy lesní policie. Dal jim pytel tuřínů výměnou za Tomovu malou sekyrku. 

Ušli ještě asi tři míle, když vtom Agnes prohlásila, že je příliš unavená a že už nemůže jít dál. Toma to překvapilo. Za celá léta, co spolu žili, ji ani jednou neslyšel říct, že je unavená. 

Posadila se pod košatý koňský kaštan kousek od cesty. Tom vykopal s pomocí opotřebované dřevěné lopatky mělkou jamku na oheň. Lopatka byla jedním z poslední nástrojů, které mu zbyly, protože ji nikdo nechtěl koupit. Děti nanosily větve a Tom zapálil oheň. Pak vzal hrnec a vydal se hledat potok. Vrátil se s nádobou plnou ledové vody a postavil ji na kraj ohniště. Agnes nakrájela několik tuřínů. Marta nasbírala kaštany, které spadaly ze stromu, a Agnes jí ukázala, jak je má oloupat a jejich měkký vnitřek rozdrtit na drsnou mouku a naházet do hrnce, aby byla tuřínová polévka trochu hustší. Tom poslal Alfreda, aby opatřil víc dřeva na oheň, a sám vzal klacek a rozhrabával spadané listí v naději, že někde najde spícího ježka nebo zmrzlou veverku, kterými by mohl polévku vylepšit. Měl ale smůlu. 

Když se setmělo a polévka byla uvařená, posadil se vedle Agnes. „Zbyla nám ještě nějaká sůl?“ zeptal se jí. 

Zavrtěla hlavou. „Už jíš neosolenou kaši několik týdnů,“ upozornila ho. „Ty sis toho nevšiml?“ 

„Ne.“ 

„Hlad je nejlepší koření.“ 

„A máme ho spousty.“ Tom si najednou připadal strašlivě unavený. Cítil, jak na něj dolehlo tíživé břemeno zklamání, které se nashromáždilo za poslední čtyři měsíce a které už nedokázal dál snášet. Poraženeckým tónem se zeptal: „Kde se to vlastně pokazilo, Agnes?“ 

„Všude, kde to šlo,“ odpověděla. „Minulou zimu jsi neměl práci. Sehnal sis místo až na jaře. Pak ta hraběcí dcerunka zrušila sňatek a lord William zastavil práce na domě. Načež jsme se rozhodli, že tam zůstaneme a budeme pomáhat při žních – a to byla chyba.“ 

„Rozhodně by pro mě bylo daleko jednodušší najít si práci na stavbě vlétě než na podzim.“ 

„A zima přišla brzo. I tak bychom to možná všechno nějak zvládli, kdyby nám neukradli prasátko.“ 

Tom unaveně přikývl. „Na tom mě těší jedině to, že zloděj si touhle dobou už dávno užívá muka pekelná.“ 

„To taky doufám.“ 

„Ty si tím nejsi jistá?“ 

„Kněží toho vědí mnohem míň, než kolik předstírají, že vědí. Nezapomeň, že můj otec byl jedním z nich.“ 

To si Tom pamatoval velice dobře. Farní kostel, o který Agnesin otec pečoval, se rozpadal tak, že se s tím už nedalo vůbec nic dělat, a on najal Toma, aby kostel přestavěl. Kněží se nesmějí ženit, ale tenhle kněz měl hospodyni a ta měla dceru a ve vesnici bylo veřejným tajemstvím, že otcem děvčete je právě kněz. Agnes nebyla ani tehdy nijak krásná, ale měla mladistvou pleť a působila dojmem, že překypuje energií. Když Tom pracoval, chodila si s ním povídat. Někdy se stalo, že jí vítr přitiskl šaty na tělo a v tu chvíli mohl Tom vidět křivky její postavy, dokonce i klín, jako by na sobě nic neměla. Jedné noci za ním přišla do malé chatrče, kde přespával, položila mu ruku na ústa, aby dala najevo, že nemá nic říkat, shodila ze sebe šaty a on ji uviděl v měsíčním světle úplně nahou. A pak vzal její silné mladé tělo do náruče a pomilovali se spolu. 

„Byli jsme tehdy oba nevinní,“ řekla nahlas. 

Věděla, na co myslí. Láskyplně se na něj usmála, pak jí tvář opět posmutněla a Agnes tiše vzdychla. „Připadá mi to tak strašně dávno.“ 

„Už můžeme jíst?“ ozvala se Marta. 

Zvonící polévky začalo Tomovi kručet v žaludku. Ponořil misku do bublajícího vývaru a nabral si pár plátků tuřínu v řídké tekutině. Tupou hranou nože zkusil, jestli už je tuřín hotový. Ještě nebyl uvařený dost do měkka, ale Tom se rozhodl, že už nebude dál čekat. Každému dítěti podal po misce a jednu odnesl Agnes. 

Vypadala vyčerpaně a zamyšleně. Chvíli do misky foukala, aby polévku trochu zchladila, a pak ji zvedla k ústům. 

Děti rychle snědly příděl a dožadovaly se další dávky. Tom stáhl hrnec z ohně, ruce si přitom před spálením chránil okrajem pláště, a nalil zbylou polévku do dětských misek. 

Když si sedl zpátky vedle Agnes, zeptala se: „A co ty?“ 

„Já se najím zítra,“ odpověděl. 

Byla příliš unavená, než aby se s ním dohadovala. 

Tom a Alfred přiložili na oheň a nasbírali dost dříví, aby jim vydrželo celou noc. Pak se zabalili do plášťů a uložili se na listí ke spánku. 

Tom měl lehké spaní, a když Agnes zasténala, okamžitě se probudil. „Co se děje?“ zašeptal. 

Znovu zasténala. Obličej měla bledý a oči zavřené. Po chvilce hlesla: „Děťátko chce na svět.“ 

Tomovi se zastavilo srdce. Tady ne, pomyslel si, tady na zmrzlé zemi uprostřed hlubokého lesa ne. „Ještě není jeho čas,“ namítl. 

„Bude to dřív.“ 

Tom se přinutil mluvit klidně. „Už z tebe šla voda?“ 

„Chvíli po tom, co jsme opustili lesmistrovo stavení,“ lapala po dechu Agnes a neotvírala oči. 

Tom si vzpomněl, jak se manželka náhle ztratila do houští, jako by na ni nečekaně přišla naléhavá potřeba. „A bolesti?“ 

„Od té doby je mám pořád.“ 

To byla celá ona – ani se o tom nezmínila. 

Alfred a Marta se už také probudili. „Co se stalo?“ zeptal se Alfred. 

„Dítě chce na svět,“ vysvětlil jim Tom. 

Marta začala plakat. 

Tom se zamračil. „Dokázala bys dojít zpátky do lesmistrovy chatrče?“ zeptal se manželky. Tam by měli alespoň střechu nad hlavou, slámu, na niž by bylo možné si lehnout, a někoho, kdo by jim pomohl. 

Agnes zavrtěla hlavou. „Dítě už se začalo posouvat.“ 

„Tak to už to nebude dlouho trvat!“ Byli v nejopuštěnější části lesa. Od rána nezahlédli jedinou vesnici a královský lesmistr je upozornil, že nenarazí na lidské obydlí ještě celý následující den. Z toho vyplývalo, že se jim nemůže podařit najít ženu, která by Agnes posloužila jako porodní bába. Tom bude muset pomoci dítěti na svět sám, tady, v mrazu a jako pomocníky má k ruce jen děti. A kdyby se něco pokazilo, nemá léky a nebude vědět, co si počít... 

Je to moje chyba, spílal si Tom v duchu. Udělal jsem jí dítě a dotáhl jsem ji až do téhle pustiny. Věřila mi, že se o ni postarám, a teď tady bude rodit uprostřed zimy pod širým nebem. Odjakživa pohrdal muži, kteří si opatří děti a pak je nechají hladovět. A teď najednou není o nic lepší než oni. Bylo mu hanba. 

„Jsem unavená,“ ozvala se Agnes. „Mám pocit, že se mi nepodaří dostat tohle děťátko na svět. Chci si odpočinout.“ Obličej se jí v záři ohně leskl tenkou vrstvičkou potu. 

Tom si uvědomil, že mu nezbývá než se vzpamatovat. Bude přece muset Agnes dodávat sílu. „Pomůžu ti,“ prohlásil odhodlaně nahlas. Na tom, co se tady bude dít, přece není nic tajemného ani složitého. Už sledoval porod několika dětí. Obvykle při tom pomáhaly ženy, jelikož žena lépe pozná, jak se matka cítí, a dokáže jí účinněji pomoci. Ale nebyl nejmenší důvod, proč by totéž neměl zvládnout muž, když nic jiného nezbývá. Nejdřív se musí postarat, aby měla rodička pohodlí. Pak bude muset zjistit, jak je porod daleko. Potom bude čas na nějaké rozumné přípravy. A pak ji bude uklidňovat a chlácholit a společně budou čekat, až přijde její chvíle. 

„Jak ti je?“ zeptal se. 

„Zima,“ odpověděla. 

„Pojď blíž k ohni,“ navrhl. Sundal si plášť a rozprostřel ho asi yard od ohniště. Agnes se pokusila zvednout. Tom ji ale bez potíží zvedl a jemně ji posadil na připravený plášť. 

Klekl si vedle ní. Vlněnou halenu, kterou nosila pod pláštěm, měla vepředu odshora až dolů zapnutou na knoflíky. Dva rozepnul a vsunul dovnitř ruce. Agnes vyjekla. 

„Bolí to?“ zeptal se překvapeně a vylekaně. 

„Ne,“ zavrtěla hlavou s nepatrným úsměvem. „Máš studené ruce.“ 

Ucítil tvar jejího břicha. Otok byl větší a špičatější než předcházejícího večera, když vedle sebe usínali na slámě na zemi v chýši. Tom přitiskl dlaně trochu víc a ucítil tvar nenarozeného dítěte. Jeden konec tělíčka našel hned pod manželčiným pupíkem. Druhý konec se mu ale nedařilo nahmatat. Nahlas řekl: „Našel jsem hlavičku, ale zadek nemůžu objevit.“ 

„To je tím, že už je na cestě ven,“ poučila ho Agnes. 

Zapnul ji a pečlivě ji zabalil do pláště. Bude muset podniknout všechny přípravy co nejrychleji. Podíval se na děti. Marta popotahovala. Alfred vypadal vyděšeně. Bude užitečné je nějak zaměstnat. 

„Alfrede, vezmi hrnec a dojdi k potoku. Pořádně ho umyj a přines ho plný vody. Marto, sesbírej nějakou trávu a umotej mi z ní dva provázky. Musí být tak dlouhé, aby z nich šlo udělat náhrdelník. Hoď sebou. Než se rozední, budeš mít dalšího bratříčka, nebo možná sestřičku.“ 

Vzdálili se. Tom vytáhl jídelní nůž a malý tvrdý kámen a začal brousit ostří. Agnes znovu zasténala. Tom odložil nůž a vzal ženu za ruku. 

Takhle u ní seděl, když se rodily i ostatní děti: Alfred, pak Matilda, ale ta za dva roky umřela, Marta a taky dítě, které se narodilo mrtvé apro něž si Tom tajně připravil jméno Harold. Jenže pokaždé byl u porodu ještě někdo, kdo mohl přispěchat s pomocnou rukou a maminku uklidnit – Alfredovi pomáhala na svět Agnesina matka, o Matildu a Harolda se postarala porodní bába z vesnice a o Martu nikdo menší než sama majitelka panství. Tentokrát to prostě bude muset zvládnout sám. A nesmí dát najevo strach. Musí se snažit, aby se manželka cítila spokojená a zajištěná. 

Křeče polevily a Agnes vydechla. „Vzpomínáš si, jak se narodila Marta,“ promluvil na ni, „a porodní bábu dělala sama lady Isabella?“ 

Agnes se usmála. „Stavěl jsi lordovi kapli a požádal jsi ji, jestli by poslala služku, aby přivedla porodní bábu z vesnice...“ 

„A ona na to řekla: ,Tu opilou starou čarodějnici? Té bych nedovolila porodit ani vrh divokých vlčat!‘ A vzala nás k sobě do komnaty a lord Robert nemohl vlézt do své vlastní postele, dokud nebyla Marta 

na světě.“ 

„Byla to hodná paní.“ 

„Takových se na světě mnoho nenajde.“ 

Alfred se vrátil s hrncem plným studené vody. Tom ho od něj vzal a položil blízko ohně, aby měl horkou vodu, ale dost daleko, aby voda nezačala vřít. Agnes sáhla pod plášť a vytáhla malý lněný pytlík obsahující čisté hadry, které měla pro tuto příležitost nachystané. 

Přišla Marta s náručí plnou trávy a posadila se, aby ji začala splétat. „Na co ty provázky potřebuješ?“ zeptala se. 

„Na něco moc důležitého, uvidíš sama,“ odpověděl Tom. „Tak si dej záležet.“ 

Zdálo se, že Alfred je vyjevený a v rozpacích. „Jdi nasbírat nějaké dříví,“ požádal ho Tom. „Ať máme větší oheň.“ Chlapec se ztratil ve tmě, celý šťastný, že může něco dělat. 

Agnes začala znovu tlačit a obličej se jí zkroutil bolestí. Snažila se vypudit dítě z lůna a vydávala přitom temné tiché zvuky, jako když se strom pomalu láme ve vichřici. Tom mohl přímo vidět, kolik ji to snažení stojí sil, sahala do posledních zásob energie. Z celého srdce si přál, aby mohl rodit za ni, aby mohl ta muka podstoupit sám, aby jí mohl poskytnout trochu úlevy. Konečně bolesti podle všeho polevily aTom opět začal dýchat. Agnes působila dojmem, že upadla do lehkých mdlob. 

Alfred se vrátil s náručí plnou klacků. 

Agnes se znovu probrala a posteskla si: „Je mi taková zima.“ 

„Alfrede, přilož pořádně na oheň,“ přikázal Tom. „Marto, lehni si vedle matky a zahřívej ji.“ Obě děti ho s vyděšenými pohledy poslechly. Agnes objala Martu a pevně ji k sobě přitiskla. Celá se přitom třásla. 

Tomovi se dělalo mdlo strachy. Oheň jen hučel, ale vzduch byl čím dál tím chladnější. Mohla by se udělat taková zima, že by zabila novorozeně hned při prvním nadechnutí. Dítěti, které se narodí pod širým nebem, se něco takového klidně může stát. Ve skutečnosti se venku nejvíc dětí rodí o žních, když má každý plné ruce práce a ženy pracují do poslední chvilky. Jenže o žních je země suchá, tráva měkká a vzduch vlahý. Tom ještě v životě neslyšel o ženě, která by rodila venku uprostřed zimy. 

Agnes se zvedla na lokty a roztáhla nohy víc od sebe. 

„Co se děje?“ zeptal se Tom vyplašeným hlasem. 

Prožívala taková muka, že ani nedokázala odpovědět. 

„Alfrede,“ obrátil se Tom na syna, „klekni si za matku, aby se o tebe mohla pořádně opřít.“ 

Jakmile byl Alfred na místě, Tom rozevřel manželčin plášť a rozepnul jí suknici. Klekl si Agnes mezi nohy a uviděl, že porodní branka se už začala trochu otevírat. „Už to nebude dlouho trvat, miláčku,“ zamumlal a ze všech sil se snažil, aby se mu hlas netřásl strachy. 

Znovu se uvolnila, zavřela oči a plnou vahou se opřela o Alfreda. Zdálo se, že branka se trochu stáhla. V lese panovalo naprosté ticho, rušené jen praskáním velkého ohně. Zničehonic si Tom vzpomněl, jak rodila sama v lese Ellen, divoženka, kterou před časem potkali. To muselo být hrozné. Vyprávěla přece, jak se bála, že bude jen bezmocně ležet a přijde vlk a novorozeně jí ukradne. Lidé říkali, že letos jsou vlci drzejší než jindy, ale určitě si netroufnou napadnout skupinu čtyř lidí. 

Agnes znovu napjala tělo a na zkřivené tváři se jí objevily nové krůpěje potu. Už je to tady, pomyslel si Tom. Byl hrůzou bez sebe. Sledoval, jak se branka znovu rozšiřuje, a tentokrát ve světle ohně uviděl, jak se ven dere hlavička s chomáčem vlhkých černých vlasů. Napadlo ho, jestli by se neměl modlit, ale teď na to nebyl čas. Agnes začala lapat po vzduchu krátkými rychlými nádechy. Branka se otevřela ještě víc – neuvěřitelně doširoka – a pak se začala ven sunout hlavička obličejem dolů. Za okamžik Tom uviděl zkrabatělé uši těsně přitisknuté k lebce. Pak zahlédl zvrásněnou kůži na krku. Ještě pořád nemohl rozpoznat, jestli je dítě v pořádku. 

„Hlava je venku,“ ohlásil, ale Agnes už to pochopitelně věděla, protože to cítila. Znovu se uvolnila. Tom novorozeně pomalu obrátil a uviděl zavřené oči a stisknutá ústa a obličej plný krve a kluzkých tekutin z dělohy. 

„Jé!“ vykřikla Marta. „Vidíte ten maličký obličej?“ 

Agnes ji slyšela, krátce se zasmála a pak začala znovu tlačit. Tom se jí sklonil mezi stehna, a zatímco se na svět jedno po druhém dostávala ramínka, podepíral levou rukou drobounkou hlavičku. Pak najednou zbytek tělíčka vyklouzl raz dva a Tom honem vsunul pravou dlaň pod hýždě, zatímco se křehké nožičky také objevily ve studeném světě. 

Agnesina branka se okamžitě začala zavírat kolem pulzující modré šňůry vedoucí k pupíku novorozeněte. 

Tom dítě zvedl a vystrašeně si ho prohlédl. Všude byla spousta krve a on se nejdřív vyděsil, že je něco strašlivě v nepořádku. Ale při podrobnějším prozkoumání žádné zranění nenašel. Podíval se nemluvněti mezi nohy. Byl to chlapec. 

„To vypadá hrozně!“ vydechla Marta. 

„Je v pořádku,“ oznámil Tom a úlevou se pod ním podlamovala kolena. „Je to kluk jako buk.“ 

Novorozeně otevřelo ústa a začalo křičet. 

Tom se podíval na Agnes. Jejich pohledy se setkaly a oba se na sebe usmáli. 

Tom si přitiskl drobounké děťátko k hrudi. „Marto, naber mi z hrnce misku vody,“ přikázal. Děvčátko okamžitě vyskočilo, aby splnilo otcovo přání. „Kde jsou ty hadry, Agnes?“ Tomova žena ukázala na lněný pytlík položený na zemi kousek od jejího ramene. Alfred ho podal Tomovi. Chlapci se po tvářích koulely slzy. Poprvé v životě viděl, jak dítě přichází na svět. 

Tom namočil hadřík do horké vody a jemně smyl čerstvě narozenému chlapci z obličeje krev a sliz. Agnes si vepředu rozepnula halenu a Tom jí chlapečka podal do náruče. Ještě pořád vyváděl. Tom sledoval, jak šňůra, která vedla od chlapcova bříška Agnes do slabin, přestala tepat, scvrkla se a zbělela. 

Tom se obrátil na Martu. „Podej mi ty provázky, cos udělala. Teď uvidíš, na co jsou.“ 

Podala mu dva kousky spletené trávy. Tom jimi na dvou místech podvázal pupeční šňůru a uzly pevně utáhl. Pak vzal nůž a šňůru mezi provázky přeřízl. 

Posadil se na zem. Tak to bychom měli. Nejhorší je za námi a dítě je v pořádku. Zmocnil se ho pocit hrdosti. 

Agnes posunula novorozeně tak, aby mělo obličejík u jejího prsu. Chlapečkova droboučká ústa našla naběhlou bradavku. Přestal plakat a začal sát. 

„Jak ví, že to má dělat?“ zeptala se Marta užasle. 

„To je záhada,“ odpověděl Tom. Podal dceři misku a řekl: „Dej matce trochu čerstvé vody, ať se může napít.“ 

„No jistě,“ přikývla Agnes vděčně, jako by si právě uvědomila, že má obrovskou žízeň. Marta jí podala misku a Agnes vypila vodu do dna. „To bylo moc dobré,“ vydechla. „Děkuju.“ 

Podívala se dolů na sající dítě a pak zvedla oči k Tomovi. „Jsi hodný muž,“ pronesla tiše. „Mám tě ráda.“ 

Tom cítil, jak se mu do očí derou slzy. Usmál se na ženu a pak mu pohled sjel níž. Uviděl, že manželka stále ještě hodně krvácí. Scvrklá pupeční šňůra, která ještě pomalu vycházela z těla, ležela zkroucená na zemi mezi Agnesinýma nohama v kaluži krve, jež se utvořila na Tomově plášti. 

Znovu zvedl pohled. Děťátko přestalo sát a usnulo. Agnes přes ně přetáhla plášť a pak také zavřela oči. 

Po chvíli se Marta zeptala Toma: „Ty ještě na něco čekáš?“ 

„Na lůžko,“ odpověděl jí otec. 

„Co to je?“ 

„Uvidíš.“ 

Matka i dítě chvíli společně dřímaly a pak Agnes opět otevřela oči. Napjala svaly, porodní branka se zase trochu pootevřela a placenta vyklouzla ven. Tom ji vzal do obou rukou a prohlédl si ji. Vypadala jako pořádný kus flákoty od řezníka. Když se na ni zadíval zblízka, viděl, že je natržená, jako by jí kus chyběl. Nikdy předtím si ale placentu tak podrobně neprohlížel, a tak dospěl k závěru, že nejspíš vypadá vždycky stejně, že se cestou z lůna pokaždé takhle musí poškodit. Hodil ji na oheň. Začala se škvařit a kolem se šířil nepříjemný pach, jenže kdyby ji jen hodil do roští, mohlo by to přilákat lišky, nebo dokonce vlka. 

Agnes pořád ještě krvácela. Tom si vybavil, že s placentou se vždycky objevilo trochu krve, ale nevzpomínal si, že by jí bylo tolik. Uvědomil si, že zřejmě ještě nemají nejhorší za sebou. Na okamžik se mu zatočila hlava, asi z napětí a nedostatku jídla. Ale slabost pominula azedník se opět vzpamatoval. 

„Ještě pořád trochu krvácíš,“ obrátil se na Agnes a snažil se, aby nebylo z hlasu poznat, jak strašlivě je vyděšený. 

„To přestane,“ ujišťovala ho. „Přikryj mě.“ 

Tom jí zapnul halenu a pak jí kolem nohou omotal plášť. 

„Už si můžu jít trochu odpočinout?“ ozval se Alfred. 

Stále ještě klečel za matkou a podpíral ji. Už musí být celý zdřevěnělý, pomyslel si Tom, vždyť za ní sedí celou dobu ve stejné pozici. „Vystřídám tě,“ přikývl. Říkal si, že pro Agnes je pohodlnější, když může s dítětem napůl sedět. A navíc jí člověk, který za ní sedí, zahřívá záda a chrání ji před větrem. Vyměnil si s Alfredem místo. Mladík si protahoval nohy a skučel přitom bolestí. Tom objal rukama Agnes a synka. „Jak se cítíš?“ zeptal se. 

„Jen unavená.“ 

Dítě se rozplakalo. Agnes ho postrčila, aby nahmatalo bradavku. Začalo sát a matka podle všeho usnula. 

Tom z toho měl nepříjemný pocit. Na tom, že je Agnes unavená, nebylo nic neobvyklého, ale její odevzdanost ho mátla. Byla příliš zesláblá. 

Novorozeně spalo a po chvíli usnuly i obě starší děti. Marta se skulila za Agnes a Alfred se natáhl na opačné straně ohniště. Tom držel manželku v náručí a jemně s ní pohupoval. Čas od času ji políbil do vlasů. Cítil, že se její tělo postupně uvolňuje, jak upadá do stále hlubšího spánku. To je pro ni asi nejlepší, říkal si v duchu. Položil jí dlaň na tvář. Přestože se tak usilovně snažil, aby ji zahřál, měla tváře vlhké astudené. Vsunul ruku pod plášť a nahmatal hruď nemluvněte. Tělíčko bylo teplé a chlapcovo srdce hezky silně bušilo. Tom se usmál. Silné dítě, pomyslel si. To přežije všechno. 

Agnes se zavrtěla. „Tome?“ 

„Ano.“ 

„Vzpomínáš si na tu noc, kdy jsem za tebou přišla do toho tvého přístřešku? Tehdy, jak jsi opravoval otcův kostel.“ 

„No jistě,“ přikývl a pohladil ji. „Copak bych na to mohl někdy zapomenout?“ 

„Nikdy jsem nelitovala, že jsem se ti odevzdala. Nikdy, ani jedinkrát v životě. Pokaždé, když si na tu noc vzpomenu, uvědomuju si, jak jsem ráda, že jsem to udělala.“ 

Usmál se. Byl rád, že to ví. „Já taky,“ ujistil ji. „Jsem taky rád, žes to udělala.“ 

Na okamžik si zdřímla a pak se ozvala znovu. „Doufám, že tu svou katedrálu jednou postavíš,“ prohlásila. 

To ho zaskočilo. „Myslel jsem si, že ti to vadí.“ 

„Vadilo mi to, ale byla to chyba. Zasloužíš si něco krásného.“ 

Nevěděl, jak to myslí. 

„Postav mi krásnou katedrálu,“ dodala. 

Nedávalo mu to příliš smysl. Byl rád, když manželka opět usnula. Tentokrát zůstala ležet úplně bezvládná a hlava jí padla na stranu. Tom musel držet dítě, aby jí nesklouzlo z hrudi. 

Leželi takhle velmi dlouho. Nakonec se dítě znovu probudilo a začalo plakat. Agnes nereagovala. Pláč vzbudil Alfreda. Mladík se překulil a zadíval se na svého nového bratříčka. 

Tom s Agnes jemně zatřásl. „Probuď se, dítě chce nakojit.“ 

„Tati!“ zvolal Alfred. „Podívej se jí do obličeje!“ 

Toma se zmocnila zlá předtucha. Manželka přece jen krvácela až příliš. „Agnes!“ vykřikl. „Tak probuď se!“ Žádné odpovědi se nedočkal. Byla v bezvědomí. Vstal a pomalu ji pokládal, až ležela zády na zemi. Obličej měla přízračně bílý. 

Shrůzou z toho, jaký pohled se mu naskytne, rozhrnul plášť, který měla omotaný kolem stehen. 

Krev byla všude. 

Alfred vyjekl a odvrátil se. 

Tom zašeptal: „Kriste Ježíši, stůj při nás.“ 

Dětský křik probudil Martu. Uviděla krev a začala ječet. Tom ji zvedl a plácl ji přes tvář. Zmlkla. „Neječ,“ požádal ji klidně a postavil ji zpátky na zem. 

„Matka umírá?“ ozval se Alfred. 

Tom položil dlaň Agnes na hruď a pak pod levé ňadro. Tlukot srdce neucítil. 

Srdce nepracovalo. 

Přitiskl dlaň větší silou. Tělo bylo teplé a spodní okraj těžkých ňader ho hladil po hřbetu ruky, ale tlukot srdce ani dech necítil. 

Studené mrákoty zastřely Tomovi vědomí jako hustá mlha. Je mrtvá. Zadíval se jí do obličeje. Jak je možné, že tu najednou není? Přál si, aby se pohnula, aby otevřela oči a chytila dech. Stále ještě tiskl dlaň k její hrudi. Říká se, že někdy srdce začne znovu bít – jenže Agnes ztratila příliš mnoho krve. 

Podíval se na Alfreda. „Matka je mrtvá,“ zašeptal. 

Alfred na něj nechápavě civěl. Marta se dala do pláče. Novorozeně začalo křičet. Musím se o ně nějak postarat, pomyslel si Tom. Musím kvůli nim sebrat sílu. 

Jenže se mu chtělo naříkat, toužil vzít manželčino tělo do náruče, objímat je, zatímco bude vychládat, a vzpomínat, jaká byla, když byla mladá, jak se smála a jak se spolu milovali. Chtěl vzlykat zoufalstvím a vzteky hrozit nemilosrdnému nebi sevřenou pěstí. Zatvrdil se. Musí se ovládat, musí být silný kvůli dětem. 

Ani slzy mu nestouply do očí. 

V duchu se sám sebe zeptal: Co bych měl udělat nejdřív? 

Vykopat hrob. 

Musím vykopat pořádně hlubokou jámu a položit ji do ní, abych ji chránil před vlky a zajistil, že se její kosti v pořádku dočkají soudného dne. A pak se budu muset pomodlit za její duši. Ach, Agnes, proč jsi mě tu nechala samotného? 

Novorozeně pořád vytrvale křičelo. Oči mělo pevně zavřené a ústa pravidelně otevíralo a zavíralo, jako by se pokoušelo sát ze vzduchu. Potřebovalo nakojit. Agnes měla prsa stále ještě plná teplého mléka. Proč ne? pomyslel si Tom. Přiložil dítě k manželčinu prsu. Chlapeček našel bradavku a začal sát. Tom přitáhl Agnesin plášť pevněji kolem synkova těla. 

Marta to sledovala rozšířenýma očima a cucala si palec. Tom ji požádal: „Můžeš to dítě takhle držet, aby nespadlo?“ 

Přikývla a klekla si vedle mrtvé ženy a děťátka. 

Tom sáhl po lopatě. Vybrala si tohle místo, protože si tu chtěla odpočinout, a posadila se pod větve kaštanu. Tak ať je to tedy místo jejího posledního odpočinku. Tom těžce polkl a pral se s nutkavou touhou posadit se na zem a dát se do pláče. Na zemi, několik yardů od kmene stromu, kde už nebudou kořeny, si vyznačil obdélník. Pak začal kopat. 

Zjistil, že mu to pomáhá. Když se soustředil na to, aby lopata zajela co nejhlouběji do země a aby zvedl co nejvíc hlíny najednou, zbytek mysli přestal pracovat a Tom se dokázal docela dobře ovládnout. Střídal se s Afredem, aby měl i syn možnost využít úlevy, kterou přinášela jednotvárná, opakující se tělesná námaha. Kopali rychle, vzájemně se popoháněli, a přestože vzduch byl lezavě chladný, oba se potili, jako by bylo letní poledne. 

Pak přišla chvíle, kdy se Alfred zeptal: „Nebude to už stačit?“ 

Tom si uvědomil, že stojí v jámě, jejíž okraj mu sahal až k temeni hlavy. Nechtělo se mu s tou prací končit. Nakonec neochotně přikývl. „Bude,“ odpověděl. A vyškrábal se ven. 

Zatímco kopali, začalo se pomalu rozednívat. Marta vzala dítě do náruče, posadila se s ním a chovala ho. Tom přistoupil k Agnes a poklekl vedle ní. Pevně kolem ní zavázal plášť, jen obličej nechal vykukovat, a pak ženu zvedl. Došel k jámě a položil tělo vedle jejího okraje na zem. Sám se pak spustil dolů. 

Zvedl ji a položil ji opatrně na dno. Klekl si vedle ní do studeného hrobu a dlouze se na ni zadíval. Jednou ji lehce políbil na rty. Pak jí zatlačil oči. 

Vylezl ven z hrobu. „Pojďte sem, děti,“ vyzval je. Alfred a Marta k němu přikročili a stoupli si vedle něj, každý z jedné strany. Marta držela v náručí novorozeně. Tom jim položil ruce kolem ramen. Všichni se zadívali do hrobu. „Řekněte: Bůh s tebou, maminko,“ požádal je Tom. 

Děti dvojhlasně opakovaly: „Bůh s tebou, maminko.“ 

Marta vzlykala a Alfred měl v očích slzy. Tom je oba objímal a sám polykal slzy. 

Pak je pustil a sáhl po lopatě. Když se první sprška hlíny snesla do hrobu, Marta zaječela. Alfred ji pevně objal. Tom se dál oháněl lopatou. Nedokázal se přinutit k tomu, aby hodil mrtvé hlínu na obličej, atak jí nejprve zaházel chodidla, pak nohy a trup. Navršil tím špičatou hromadu, takže každá další dávka hlíny, kterou na ni přihodil, se svezla dolů, až nakonec měla mrtvá hlínu i na krku, pak přikryla ústa, která kdysi líbal, a nakonec zmizel celý obličej, aby ho už nikdy nikdo neviděl. 

Zaházet hrob pak už šlo Tomovi rychle. 

Když byl hotov, zadíval se na navršenou hromádku hlíny. „Sbohem, drahá,“ zašeptal. „Byla jsi mi dobrou ženu a miluju tě.“ 

Silou vůle se přinutil odvrátit pohled od hrobu. 

Jeho plášť stále ještě ležel na místě, kde na něj položil Agnes, když se chystala rodit. Spodní část pláště byla nasáklá sraženou a zasychající krví. Vzal nůž a rázně přeřízl plášť v polovině. Zakrvácenou část hodil na oheň. 

Marta pořád chovala novorozeně. „Podej mi ho,“ požádal ji Tom. Zadívala se na něj se strachem v očích. Zabalil nahé dítě do zbylé poloviny pláště a položil je na hrob. Chlapeček plakal. 

Tom se obrátil k dětem. Tupě na něj zíraly. „Nemáme mléko, abychom dítě udrželi naživu,“ prohlásil na vysvětlenou. „A tak ho musíme nechat tady u matky.“ 

„Ale vždyť umře!“ namítla Marta. 

„Ano,“ přikývl Tom a vší mocí se snažil ovládat hlas. „Umře, ať uděláme cokoliv.“ A přál si, aby dítě přestalo brečet. 

Sesbíral všechny jejich věci, naskládal je do hrnce a ten si přivázal na záda, jako to dělávala Agnes. 

„Jdeme,“ rozhodl. 

Marta začala vzlykat. Alfred byl ve tváři úplně bílý. Vykročili do temně šedivého světla chladného rána a vydali se po cestě pryč. Nakonec přece jen dětský pláč zanikl v dáli. 

Nemělo smysl zůstávat u hrobu, děti by tam stejně neusnuly a držet pod kaštanem celonoční stráž by nikomu neprospělo. Navíc jim všem prospěje, když se budou hýbat. 

Tom nasadil ostré tempo, ale jinak si konečně mohl dovolit volně přemýšlet. Stejně už nedokázal myšlenky dál ovládat. Teď nezbývalo nic jiného než šlapat. Nemusel nic zařizovat, neměl nic na práci, nemusel nic organizovat, nebylo třeba na nic dohlížet, stačilo jen upírat pohled do šerého lesa a sledovat stíny, které se míhaly ve světle pochodní. A tak myslel na Agnes. Nechal se volně unášet vzpomínkami a sám pro sebe se usmíval. Pak se na ni obrátil, aby jí pověděl, co se mu vybavilo, a hrůza, s níž si uvědomil, že jeho žena je mrtvá, mu způsobila přímo fyzickou bolest. Byl zmatený, jako by ho potkalo něco naprosto nepochopitelného, i když to ve skutečnosti bylo úplně běžné, že žena v jejím věku umře při porodu a že muž jeho věku zůstane na světě jako vdovec. Jenže pocit ztráty je jako zranění. Slyšel, že když někdo přijde o prsty na noze, nemůže stát a v jednom kuse padá, dokud se nenaučí znovu chodit. Měl podobný pocit. Jako by mu někdo uřízl kus těla a on si nemůže zvyknout na myšlenku, že je pryč navždycky. 

Snažil se na ni nemyslet, ale neustále se mu vybavovalo, jak vypadala před smrtí. Připadalo mu neuvěřitelné, že byla ještě před pár hodinami naživu a teď je pryč. Představoval si její napjatý obličej ve chvílích, kdy se snažila dát život synkovi, a pak její pyšný úsměv, když se na chlapečka mohla podívat. Vzpomněl si, co mu potom řekla: Doufám, že tu svou katedrálu jednou postavíš a pak Postav mi krásnou katedrálu. Mluvila o tom, jako by věděla, že umírá. 

Jak šel, musel stále víc a víc myslet na novorozeně, které tam nechali ležet na čerstvém hrobě zabalené do poloviny pláště. Chlapeček je nejspíš stále ještě naživu. Pokud ho ovšem nezvětřila liška. Stejně do oběda zemře. Chvíli bude plakat, pak zavře oči, a jak bude pomalu prochládat, život z něj prostě vyprchá. 

Pokud ho ovšem nezvětřila liška. 

Tom pro nemluvně nemohl vůbec nic udělat. Potřebovalo k přežití mléko, a tady žádné nebylo: široko daleko neležela vesnice, kde by Tom mohl zkusit najít náhradní kojnou či krávu nebo ovci, která by mohla nabídnout přijatelnou náhradu. Tom mohl synkovi nabídnout jedině tuříny a ty by ho zabily stejně jistě jako liška. 

Jak přibývalo světla, připadalo Tomovi stále děsivější a děsivější, že tam dítě nechali a šli pryč. Věděl, že je to docela běžná záležitost: rolníci s početnými rodinami a malým hospodářstvím často nechávají děti zemřít a farář mnohdy dělá, že o tom neví. Jenže Tom nepatřil ktakovému typu lidí. Měl synka chovat v náručí, dokud nevypustí duši, a pak ho pohřbít. Jistě, nemělo to žádný smysl, ale stejně to měl udělat, protože je to tak správně. 

Uvědomil si, že už se úplně rozednilo. 

Náhle se zastavil. 

Děti zůstaly mlčky stát a vyčkávavě se na něj dívaly. Byly připraveny na všechno – nic už nebylo jako dřív. 

„Neměl jsem tam to dítě nechávat,“ prohlásil Tom. 

„Nemáme ho čím nakrmit,“ namítl Alfred. „Je odsouzené k smrti.“ 

„Stejně jsem ho tam neměl nechávat,“ trval na svém Tom. 

„Tak se vrátíme,“ navrhla Marta. 

Tom stále ještě váhal. Jestliže se vydají zpátky, přizná tím, že udělal něco špatného, když tam dítě nechal. 

Vždyť je to ale pravda. On skutečně udělal něco špatného. 

Otočil se. „Tak dobře,“ přikývl. „Jdeme zpátky.“ 

Najednou se mu všechna nebezpečí, která se předtím v myšlenkách snažil zpochybnit, zdála daleko pravděpodobnější. Liška touhle dobou chlapečka už určitě zvětřila a odtáhla si ho do nory. Nebo ho dokonce našel vlk. Nebezpeční jsou i divocí kanci, i když nejedí maso. A co sovy? Sova by sice s dítětem nevzlétla, ale klidně by mu mohla vyklovat oči. 

Přidal do kroku a cítil, jak se mu z hladu motá hlava a jak je vysílený. Marta musela běžet, aby mu stačila, a vůbec si nestěžovala. 

Měl hrůzu z toho, jaký pohled se asi tak naskytne, až dojdou zpátky khrobu. Dravci jsou nemilosrdní a moc dobře poznají, kdy je nějaký živočich bezmocný. 

Nevěděl přesně, kolik toho od rána ušli – úplně ztratil představu o čase. Les po obou stranách mu připadal naprosto cizí, přestože jím museli před chvílí procházet. S obavami vyhlížel místo, kde zaházeli hrob. Oheň přece nemohl ještě přestat hořet, vždyť udělali tak vysokou hranici. Prozkoumával pohledem stromy a snažil se mezi nimi najít nápadné listy koňského kaštanu. Minuli odbočku, na niž si nepamatoval, a Tom začal vyděšeně přemítat, jestli je možné, že by hrob minuli a nevšimli si ho. Pak měl najednou dojem, že před sebou zahlédl slabou oranžovou záři. 

Srdce mu začalo bít rychleji. Přidal do kroku a přimhouřil oči. Ano, je to oheň. Dal se do běhu. Zaslechl Martu, jak křičí, jako by ji tam chtěl nechat, a zavolal na ni přes rameno: „Už jsme tady!“ Slyšel, jak za ním obě děti utíkají. 

Když doběhl ke koňskému kaštanu, srdce mu bušilo až v krku. Oheň pořád docela slušně plápolal. Byla na něm ještě pěkná hranice dříví. Na místě, kde Agnes vykrvácela k smrti, byla na zemi tmavá skvrna. Byl tam i hrob, hromada čerstvě navršené hlíny, pod níž teď odpočívá tělo Tomovy ženy. A na hrobě – nic. 

Tom se horečně rozhlížel kolem a myšlenky mu v hlavě jen vířily. Po dítěti nebylo nikde ani stopy. Tomovi vyhrkly do očí slzy zoufalství. Zmizela dokonce i polovina pláště, do níž nemluvně zabalil. Jenže hrob zůstal naprosto nepoškozený – v měkké půdě nezahlédl jedinou stopu divoké zvěře, nikde neviděl krev, nic, co by napovídalo, že dítě někdo odvlekl pryč... 

Toma se zmocnil matoucí pocit, že nedokáže pořádně zaostřit pohled. Najednou pro něj bylo obtížné soustředit myšlenky. Teď naprosto jistě věděl, že udělal strašlivou věc, když tam nechal dítě, dokud bylo ještě naživu. Kdyby věděl, že už je po smrti, měla by teď jeho duše snad klid. Jenže chlapeček může být ještě naživu – a někde poblíž. Tom se rozhodl, že to obejde a porozhlédne se po okolí. 

„Kam jdeš?“ zeptal se Alfred. 

„Musím jít hledat to dítě,“ odpověděl a ani se přitom neohlédl. Vydal se po okraji malé mýtiny, nakukoval pod keře a pořád měl pocit, že se mu motá hlava a že každou chvíli omdlí. Nenašel vůbec nic, dokonce ani stopu, kterým směrem tak asi mohl vlk chlapečka odtáhnout. Tom si byl najednou jist, že to udělal vlk. Určitě tu má někde poblíž noru. 

„Musíme to tu projít ve větším kruhu,“ oznámil Tom dětem. 

Znovu se s nimi vydal dokola, ale tentokrát zašli dál od ohně a prodírali se keři a nízkým podrostem. Tom nevěděl, co si o tom má myslet, ale dokázal přimět mysl, aby se soustředila na jednu jedinou věc – na naléhavou potřebu najít nemluvně. Teď už necítil lítost, jen divoké, zuřivé odhodlání, a někde vzadu v hlavě mu k tomu znělo děsivé vědomí, že je to všechno jeho chyba. Dral se lesem, očima jezdil po zemi a po několika krocích se pokaždé zastavil a zaposlouchal se, jestli neuslyší nezaměnitelné jednotvárné kvílení čerstvě narozeného dítěte. Kdykoliv ale Tom i děti ztuhli a napínali uši, les byl naprosto tichý. 

Tom ztratil představu o čase. Hledání ve stále větších kruzích ho v pravidelných intervalech přivádělo zpátky k cestě, ale po chvíli si uvědomil, že už uplynula hodná chvíle od okamžiku, kdy přes cestu naposledy přecházeli. Jednu chvíli se dokonce v duchu podivil, jak je možné, že ještě nenarazili na lesmistrův domek. Neurčitě si pomyslel, že možná zabloudili a že už třeba nekrouží kolem hrobu, nýbrž se potulují po lese víceméně nahodile. Ale dokud hledali, tak na tom ve skutečnosti moc nezáleželo. 

„Otče,“ ozval se Alfred. 

Tom se na něj podíval, podrážděný tím, že ho syn ruší v soustředění. Alfred nesl Martu, která mu podle všeho spala na zádech. „Co je?“ zeptal se Tom. 

„Můžeme si odpočinout?“ 

Tom zaváhal. Nechtělo se mu zastavovat, ale Alfred vypadal, že se každou chvíli zhroutí. „Tak dobře,“ přikývl Tom neochotně. „Ale ne dlouho.“ 

Nacházeli se zrovna na svahu. Dole pod ním by mohl být potok. Tom měl žízeň. Vzal si od Alfreda Martu, sevřel ji do náruče a vydal se po svahu dolů. Jak předvídal, uviděl na úpatí kopce potůček s ledem po krajích. Položil Martu na břeh. Ani se neprobudila. Tom s Alfredem si klekli nad potok a nabrali si studenou vodu do dlaní. 

Alfred si lehl vedle Marty a zavřel oči. Tom se rozhlížel kolem sebe. Ocitli se na pasece pokryté spadaným listím. Prostor lemovaly nízké, rozložité duby, jejich holé větve se jim proplétaly nad hlavami. Tom se vydal na druhou stranu mýtiny, protože se chtěl po chlapečkovi porozhlédnout mezi stromy. Když však dorazil na její opačný konec, nohy se pod ním začaly slabostí podlamovat, a tak mu nezbývalo, než aby si honem sedl na zem. 

Mezitím už se úplně rozednilo, ale vzduch byl zamlžený a zima nebyla o nic mírnější než o půlnoci. Tom se neovladatelně třásl. Uvědomil si, že celou dobu chodí jen v haleně bez pláště. Podivil se, kam se mu poděl plášť, ale nemohl si vzpomenout. Navíc najednou nedohlédl na děti, odpočívající na opačném konci paseky. Buď mezitím zhoustla mlha, nebo se mu stalo něco s očima. Chtěl vstát a vydat se zpátky k Alfredovi a Martě, ale s nohama bylo něco v nepořádku. 

Krátce nato se mezi mraky prodral slabý sluneční svit a vzápětí na mýtinu sestoupil anděl v podobě ženy. 

Přišla přes mýtinu od východu a na sobě měla dlouhý zimní plášť z vybledlé, téměř bílé vlny. Tom ji pozoroval, jak přichází, bez překvapení a zvědavosti. Už neměl síly na to, aby se divil nebo bál. Sledoval ji tupým, prázdným, bezvýrazným pohledem, jaký předtím upíral na mohutné kmeny okolních dubů. Oválný obličej jí lemovaly husté tmavé vlasy a dlouhý plášť jí zakrýval nohy až k zemi, takže se mohla vznášet vzduchem nad spadaným listím. Zastavila se přímo před ním a její světle nazlátlé oči jako by mu viděly až do duše a rozuměly jeho bolesti. Připadalo mu, že ji odněkud zná, možná nedávno viděl obraz tohoto anděla v nějakém kostele, kam se přišel podívat. Pak rozevřela plášť. Byla pod ním úplně nahá. Jeho anděl měl tělo pozemské ženy, asi pětadvacetileté, s bledou pletí a růžovými bradavkami. Tom si vždycky představoval, že andělé mají těla bez sebemenšího náznaku chmýří, ale o tomhle andělovi to neplatilo. 

Tom seděl se zkříženýma nohama opřený o kmen dubu. Žena si před ním klekla na jedno koleno, naklonila se k němu a políbila ho na ústa. Byl tak dokonale vyjevený z předcházejícího vývoje událostí, že ho to ani nepřekvapilo. Lehce se mu opřela o hruď a tlačila ho dolů, až ležel zády na zemi, načež si rozhalila plášť, lehla si na Toma a nahým tělem se k němu přitiskla. Přes hrubou halenu cítil její horké tělo. Stačilo pár chvil a přestal se třást. 

Vzala jeho vousatou hlavu do dlaní a znovu ho políbila, hladově, jako někdo, kdo se může napít vody po dlouhém, vysušujícím dni. Po chvíli mu sjela dlaněmi k zápěstí, zvedla mu ruce a položila si je na ňadra. Podvědomě je stiskl. Byla měkká a poddajná a bradavky mu pod prsty ztvrdly. 

Někde hluboko v mysli se mu mihla myšlenka, že je ve skutečnosti po smrti. Jenže nebe by nemělo vypadat takhle, to mu bylo jasné, ale moc mu na tom nezáleželo. Už spoustu hodin nebyl schopen pořádně uvažovat. Poslední zbytky rozumu ho opustily a Tom přenechal veškeré velení tělu. Prohnul trup, přitiskl se tělem k ženě a nabíral sílu z jejího žáru i nahoty. Rozevřela rty a vnikla mu jazykem do úst, aby nahmatala jeho jazyk. Nenechal ji dlouho tápat a s nadšením jí vyšel vstříc. 

Krátce se od něj odtáhla a nadzvedla se na rukou. Omámeně ji sledoval, jak mu stahuje halenu z ramen, strhává ji k pasu a pak mu ji podsouvá pod hýžděmi. Vzápětí se mu svým všepronikajícím pohledem zadívala do očí a opět se k němu přitiskla. Když se jejich těla dotkla, žena na jeden jediný trýznivý okamžik zaváhala. Pak ucítil, jak do ní pronikl. Byl to tak nádherný pocit, až měl Tom dojem, že shoří rozkoší. Žena zvedala boky, usmívala se na něj a líbala ho na tváře. 

Po chvilce zavřela oči a začala vzdychat. Tom pochopil, že nad sebou ztrácí vládu. Pozoroval ji s potěšeným úžasem. Vydávala nepatrné pravidelné výkřiky, pohybovala se stále rychleji a rychleji a její vytržení se Tomovi vrývalo s každým pohybem hlouběji do raněné duše, až nevěděl, jestli se mu chce brečet zoufalstvím, křičet nadšením nebo se hystericky smát. A pak jimi oběma najednou otřásl výbuch rozkoše, jako když se vichřice opře do stromů, a vracel se ve vlnách pořád znovu a znovu. Když odezněl poslední záchvěv společné vášně, žena se mu zhroutila na hruď. 

Leželi tam takhle velmi dlouho. Žár jejího těla ho zahřál skrznaskrz. Dokonce upadl do jakési lehké dřímoty. Měl pocit, že neklimbal nijak dlouho, že se spíš jen tak trochu zasnil, než aby doopravdy usnul. Jakmile však otevřel oči, měl hlavu dokonale čistou. 

Když se podíval na krásnou ženu, která na něm ležela, hned věděl, že to není žádný anděl, nýbrž Ellen, žena vyhnaná do lesů, se kterou se potkal v den, kdy jim ukradli prase. Ucítila, jak se pohnul, také otevřela oči a setkala se s jeho nejistým výrazem, v němž se do smíšených pocitů slévaly náklonnost a obavy. Náhle si Tom vzpomněl na děti. Jemně ze sebe Ellen odstrčil a posadil se. Alfred a Marta leželi zachumlaní do plášťů a do spících obličejů jim svítilo slunce. Pak si Tom shrůzou vybavil události předcházející noci a uvědomil si, že Agnes je po smrti a novorozeně – jeho synek! – je pryč. A mohutný zedník zabořil obličej do dlaní. 

Uslyšel, jak Ellen hvízdla. Bylo to zvláštní hvízdnutí o dvou tónech. Tom se rozhlédl. Z lesa vystoupila postava a Tom poznal, že je to Jack, Ellenin podivně vyhlížející syn s mrtvolně bledou pletí, oranžovými vlasy a bleděmodrým pohledem připomínajícím ptačí očka. Tom vstal a upravil si oblečení, Ellen ho následovala a omotala si kolem těla plášť. 

Chlapec něco nesl. Když k nim došel, zastavil se a podal to Tomovi. Tom předmět okamžitě poznal. Byla to polovina jeho pláště, do níž zamotal dítě, než ho položil Agnes na hrob. 

Tom se na chlapce podíval nechápavým pohledem a pak přelétl očima k Ellen. Sevřela mu ruce do dlaní, zadívala se mu do očí a řekla: „Tvoje dítě je naživu.“ 

Tom se neodvažoval téhle novině uvěřit. Bylo by to skvělé, ale bylo by to příliš skvělé, než aby to mohla být pravda. „To není možné,“ zavrtěl hlavou. 

„Ale je.“ 

V Tomovi sílila naděje. „Opravdu?“ naléhal na Ellen. „Opravdu?“ 

Přikývla. „Opravdu. Dovedu tě k němu.“ 

Tom pochopil, že to Ellen myslí vážně. Zaplavila ho vlna úlevy a štěstí. Padl na kolena a zůstal klečet na zemi. A pak, jako když se zvednou stavidla, se rozplakal. 

V 

„Jack zaslechl dětský pláč,“ vysvětlovala Ellen. „Byl zrovna na cestě křece, k jednomu místu na sever odtud, kde člověk může zabít kachny kamenem, když umí dobře mířit. Nevěděl, co si má počít, a tak se obrátil a utíkal pro mě domů. Jenže když jsme se vraceli na místo, potkali jsme cestou kněze na koni, který si novorozeně vezl.“ 

Tom vyskočil. „Musím ho najít a –“ 

„Nepospíchej,“ zarazila ho Ellen. „Vím, kde je. Kousek od hrobu uhnul na odbočku. Ta cesta vede k takovému malému klášteru schovanému v lesích.“ 

„Dítě potřebuje mléko.“ 

„Mniši mají kozy.“ 

„Díkybohu,“ vydechl Tom s úlevou. 

„Dovedu tě tam, ale nejdřív musíš něco sníst,“ prohlásila. „Jen...“ zamračila se. „Neříkej zatím dětem o tom klášteru.“ 

Tom se zadíval na druhý konec paseky. Alfred a Marta ještě spali. Jack se k nim mezitím přesunul a teď na ně zíral svým prázdným pohledem. „Proč ne?“ obrátil se Tom na ženu. 

„Nevím... Prostě mi připadá rozumnější ještě chvíli počkat.“ 

„Tvůj syn jim to přece poví.“ 

Ellen zavrtěla hlavou. „Viděl sice kněze, ale myslím, že zbytek si ztoho nedomyslí.“ 

„Tak dobře,“ přikývl Tom vážně. „Kdybych věděl, že je tu poblíž klášter, mohli jsme mou Agnes ještě zachránit.“ 

Ellen rázně zavrtěla hlavou, až jí tmavé kučery poletovaly kolem obličeje. „Nedalo se vůbec nic dělat, jen se ji snažit udržet v teple, a to jsi dokázal. Když žena začne krvácet uvnitř, tak to buď přestane a ona se vzpamatuje, nebo nepřestane a ona umře.“ Tomovi vhrkly do očí slzy a Ellen se na něj smutně podívala: „Promiň.“ 

Tom jen tupě přikývl. 

„Jenže živí musí pečovat o živé,“ pokračovala, „a ty potřebuješ horké jídlo a nový plášť.“ Vstala. 

Společně vzbudili děti. Tom jim vyložil, že chlapeček je naživu, že Ellen a Jack viděli kněze, který si děťátko vezl. A že Tom s Ellen se po tom duchovním půjdou později porozhlédnout, ale nejdřív jim dá Ellen něco jíst. Děti přijaly neočekávanou novinu klidně. Teď už je nemohlo nic překvapit. Ani Tom z toho nebyl nijak zvlášť vyjevený. Život mu předváděl příliš rychlé přemety, než aby se dokázal nad každou změnou pozastavit. Připadal si, jako by seděl na hřbetě splašeného koně: všechno se odehrávalo tak rychle, že neměl kdy na jednotlivé události reagovat, a tak mu nezbývalo než snažit se pevně držet a přežít to ve zdraví. Agnes porodila za studené zimní noci. Narodilo se zázračně silné a zdravé dítě. Zdálo se, že je všechno v nejlepším pořádku, pak mu Agnes, jeho družka a souputnice, vykrvácela v náručí a on se z toho podle všeho pomátl. Nejdřív dospěl k závěru, že dítě je tak jako tak ztracené, a nechal je na hrobě, ať tam umře. Pak se je snažil najít, ale nepodařilo se mu to. Potom se zjevila Ellen a Tom ji považoval za anděla. Milovali se spolu, jako by to bylo ve snu. A ona mu pověděla, že dítě je naživu a že je v pořádku. Mohl by se život už konečně zpomalit alespoň natolik, aby Tom měl možnost promyslet si všechny hrozné události, které ho potkaly? 

Vydali se na cestu. Tom si odjakživa myslel, že vyděděnci žijí ve špíně, ale Ellen nebyla ani trochu umouněná, a tak Tom v duchu přemítal, jak to bude asi vypadat u ní doma. Vedla je křížem krážem lesem. Nebyla tam žádná stezka, ale žena ani na okamžik nezaváhala, přeskakovala potoky, uhýbala před nízkými větvemi a zdolávala namrzlá úbočí, hustá křoviska i obrovské kmeny padlých dubů. Nakonec došla k houští z propletených šlahounů ostružin a zmizela v něm. Tom kráčel za ní, a přestože se mu ostružiny na první pohled zdály neproniknutelné, uviděl, že houštinou vede uzounká cestička. Vykročil za Ellen. Ostružiny se mu klenuly nad hlavou a Tom se ocitl v přítmí. Zůstal stát a čekal, až si oči zvyknou na nedostatek světla. Postupně začal zjišťovat, že se nachází v jeskyni. 

Vzduch byl ohřátý. Tom před sebou uviděl oheň žhnoucí na ohništi z plochých kamenů. Kouř stoupal přímo vzhůru – někde nad hlavou museli mít přirozený komín. Po obou stranách byly na stěnách jeskyně zavěšené zvířecí kůže, z vlků a jelenů, přidělané dřevěnými kolíky. Od stropu visela Tomovi nad hlavou uzená jelení kýta. Okus dál rozeznal podomácku stlučenou bedýnku plnou planých jablek, na kamenných římsách lojové svíčky a na zemi sušené rákosí. Na okraji ohniště stál hrnec, jako v jakékoliv jiné obyčejné domácnosti. A soudě podle vůně, jež se šířila kolem, byl plný stejné husté polévky, jakou jedí všichni ostatní lidé – ze zeleniny uvařené s kostmi a bylinkami. Tom nevycházel z údivu. Tohle byl daleko útulnější domov, než na jaký se zmohl kdekterý králův poddaný. 

Za ohništěm byla dvě lůžka zhotovená z jeleních kůží, nacpaných nejspíš rákosím. Na každém z nich ležela pečlivě složená vlčí kůže. Tam zřejmě nocují Ellen a Jack, tak aby měli oheň mezi sebou a vchodem do jeskyně. V zadní části jeskyně byla úctyhodná sbírka zbraní aloveckých pomůcek: luk, pár šípů, sítě, pasti na zajíce, několik zašlých dýk a pečlivě vypracovaný oštěp s ostrým hrotem opáleným v ohni. A mezi těmito jednoduchými nástroji ležely tři knihy. Tom na ně zíral s naprostým úžasem. Ještě se mu nestalo, aby uviděl knihy u někoho v domě, natož v jeskyni. Knihy přece patří do kostela. 

Malý Jack sáhl po dřevěné misce, nabral si z hrnce polévku a začal pít. Alfred a Marta ho hladově pozorovali. Ellen se na Toma omluvně podívala a syna napomenula: „Jacku, když máme hosty, tak nabídneme jídlo nejprve jim a pak teprve začneme sami jíst.“ 

Chlapec na ni nechápavě pohlédl: „Proč?“ 

„Protože je to slušnost. Koukej dát polívku taky dětem.“ 

Jack zjevně nebyl přesvědčen, že je to tak správné, ale matku poslechl. Ellen naservírovala misku polévky Tomovi. Posadil se na zem a zhluboka se napil. Polévka voněla po masu a příjemně ho uvnitř zahřála. Ellen mu hodila přes ramena kožešinu. Když dopil vývar, sáhl do misky a prsty z ní vylovil zeleninu a kousky masa. Neochutnal maso už několik týdnů. Podle všeho to byla kachna – nejspíš ji skolil Jack kamenem a prakem. 

Jedli tak dlouho, dokud nebyl hrnec úplně prázdný. Pak si Alfred a Marta lehli na rohože. Než usnuli, Tom jim vyložil, že půjdou s Ellen hledat toho kněze, a Ellen k tomu dodala, že Jack zůstane v jeskyni a bude se o ně starat, dokud se ona a Tom nevrátí. Obě vyčerpané děti jen odevzdaně přikývly a zavřely oči. 

Tom a Ellen vyšli z jeskyně. Tom si přitahoval přes ramena kožešinu, kterou mu dala Ellen, aby se udržoval v teple. Sotva opustili ostružinové houští, Ellen se zastavila, obrátila se k Tomovi, přitáhla si jeho hlavu dolů a políbila ho na ústa. 

„Miluju tě,“ řekla odhodlaně. „Miluju tě od prvního okamžiku, co jsem tě uviděla. Vždycky jsem chtěla muže, který by byl současně silný a něžný, a myslela jsem si, že nic takového na světě není. Pak jsem potkala tebe. Toužila jsem po tobě. Ale bylo mi jasné, že miluješ svou ženu. Panebože, jak já jí záviděla! Je mi líto, že umřela, upřímně líto, protože vidím žal v tvých očích a záplavu slz, které čekají, abys je mohl prolít. Láme mi srdce, když vidím, jak jsi smutný. Když tu ale teď už mezi námi není, chci tě pro sebe.“ 

Tom nevěděl, co má říct. Nechtěl ani uvěřit tomu, že tak krásná, duchapřítomná a samostatná žena by se mohla zrovna do něj zamilovat na první pohled. A ještě míň se vyznal ve svých vlastních pocitech. Ztráta Agnes ho naprosto zničila – Ellen měla pravdu, když mluvila o záplavě neprolitých slz, Tom přímo cítil jejich tíhu v očích. Ale současně ho stravovala touha po Ellen s jejím úžasným tělem, zlatýma očima a neskrývanou žádostivostí. A strašlivě ho žralo svědomí z toho, že dokáže tolik toužit po Ellen, když Agnes je teprve několik hodin v hrobě. 

Zíral na ni a ona mu opět viděla očima až do srdce. „Nic neříkej,“ prohlásila. „Nemusíš se za nic stydět. Vím, že jsi ji miloval. A můžu ti říct, že ona to taky věděla. Pořád ji miluješ – to je pochopitelné. Vždycky ji budeš milovat.“ 

Poručila mu, aby nic neříkal, a on tak jako tak neměl, co by jí řekl. Nad touhle výjimečnou ženou mu zůstával rozum stát. Působila dojmem, že vždycky ví, co je správné udělat. Zdálo se, že ví o všem, co Tom nosí v srdci, a on sám se díky tomu z nějakého prapodivného důvodu cítil lépe, jako by se teď už neměl za co stydět. Povzdechl si. 

„To je lepší,“ přikývla. Vzala ho za ruku a společně se vydali pryč od jeskyně. 

Téměř míli se prodírali lesem, do něhož lidská noha nevstoupila, až došli k cestě. Vydali se po ní a Tom neustále pokukoval po Ellen a snažil se jí dívat do tváře. Vybavoval si, že když ji poprvé uviděl, měl dojem, že moc krásy nepobrala, protože má tak divné oči. Teď vůbec nechápal, jak ho mohlo něco takového napadnout. Najednou vnímal její úžasné oči jako dokonalý výraz její jedinečné osobnosti. Připadala mu naprosto bezchybná a jediné, co ho mátlo, bylo, proč stojí zrovna o něj. 

Ušli asi tři nebo čtyři míle. Tom stále ještě pociťoval únavu, ale polévka mu dodala sílu. A přestože Ellen bez výhrad důvěřoval, nemohl se dočkat, až uvidí novorozeně na vlastní oči. 

Když zahlédli mezi stromy klášter, Ellen poznamenala: „Bude lepší, když se zprvu nebudeme mnichům ukazovat.“ 

Tom nevěděl, co si o tom má myslet. „Proč?“ 

„Tys tam to dítě nechal. To se považuje za vraždu. Pořádně klášter prozkoumáme z lesa a uvidíme, co je to za lidi.“ 

Toma ani ve snu nenapadlo, že by se – vzhledem k okolnostem – mohl dostat do nějakých obtíží, ale opatrnosti není nikdy dost, a tak poslušně přikývl a vydal se za Ellen nízkým podrostem. Netrvalo dlouho a leželi na okraji paseky. 

Byl to docela malý klášter. Tom v životě pracoval na stavbě několika klášterů, a tak si domyslel, že tohle bude misie, pobočka či předsunutá hlídka nějakého velkého řádu. Viděl jen dvě kamenné budovy – kapli a dormitář, tedy společnou ložnici mnichů. Všechny ostatní stavby byly ze dřeva a z větví pomazaných hlínou: kuchyně, stáje, stodola a pár dalších menších zemědělských budov. Celý klášter působil čistým, udržovaným dojmem a svědčil o tom, že mniši dělí svůj čas rovným dílem mezi modlitby a práce na poli. 

Mezi domy se pohybovalo poměrně málo lidí. „Většina mnichů odešla za prací,“ vysvětlovala Ellen. „Nahoře na kopci si staví stodolu.“ Podívala se k nebi. „Kolem poledne přijdou dolů na oběd.“ 

Tom prozkoumával pohledem mýtinu. Napravo, napůl schované za stádečkem pasoucích se koz, objevil dvě postavy. „Podívej se tam,“ pobídl Ellen a naznačil jí rukou směr. Prohlíželi si obě postavy, když vtom si Tom všiml ještě něčeho. „Ten muž, co sedí, je kněz a...“ 

„A něco chová v klíně.“ 

„Zkusíme se dostat blíž.“ 

Vydali se lesem podél okraje paseky tak, aby se dostali co nejblíž ke kozám. Když se Tom podíval na kněze sedícího na lavici, srdce mu vyskočilo až do krku. Muž měl v klíně novorozeně a to novorozeně byl Tomův chlapeček. Tom byl radostí bez sebe. Tak je to pravda, přece jen je to pravda. Dítě je naživu. Tom by nejradši rozpřáhl náruč a kněze objal. 

Vedle duchovního stál mladý mnich. Tom pořádně zaostřil pohled a uviděl, že mladík namáčí růžek jakéhosi hadříku do nádobky s mlékem – nejspíš s kozím mlékem – a pak vkládá nasáklou látku dítěti do pusy. Bylo to úžasné. 

„Víš co,“ prohlásil Tom s obavami. „Půjdu za nimi, přiznám se k tomu, co jsem provedl, a vezmu si synka zpátky.“ 

Ellen se na něj nevzrušeně podívala. „Ještě si to trochu rozmysli, Tome,“ vybídla ho. „Co podnikneš dál?“ 

Nebylo mu moc jasné, kam žena míří. „Poprosím mnichy o mléko,“ odvětil. „Musí na mně vidět, že jsem chudý. Dávají přece almužny.“ 

„A pak?“ 

„Doufám, že od nich dostanu dost mléka, abych syna udržel tři dny naživu, než dorazíme do Manchesteru.“ 

„A co dál?“ nedala se odbýt. „Jak budeš dítě krmit potom?“ 

„No, porozhlédnu se po nějaké práci –“ 

„Rozhlížíš se po práci od chvíle, kdy jsem tě poprvé viděla, a to bylo na konci léta,“ upozornila ho Ellen. Působila dojmem, že je na Toma trochu nazlobená, a on nechápal proč. „Nemáš peníze ani nástroje,“ pokračovala. „Co se stane s dítětem, když v Manchesteru žádnou práci neseženeš?“ 

„Nevím,“ přiznal Tom. Dotýkalo se ho, že s ním Ellen mluví tak drsně. „A co mám teda dělat – žít jako ty? Nedokážu trefit kachnu kamenem – jsem zedník.“ 

„Můžeš dítě nechat tady,“ upozornila ho. 

Tom na ni zůstal koukat jako opařený. „Nechat ho tady?“ zeptal se nechápavě. „Teď, když jsem ho konečně našel?“ 

„Budeš mít jistotu, že je nakrmený a že žije v teple. Nebudeš ho muset nosit, až budeš shánět práci. A až si jednou něco najdeš, můžeš se sem vrátit a syna si vyzvednout.“ 

Tomovy pocity se proti takové představě bouřily. „Nevím,“ vydechl. „Co si o mně budou myslet, když dítě takhle opustím?“ 

„Už teď vědí, že jsi to udělal,“ upozornila ho netrpělivě. „Takže jde jen o to, jestli se přiznáš hned, nebo později.“ 

„Umějí se mnichové postarat o dítě?“ 

„Určitě nejmíň stejně dobře jako ty.“ 

„To pochybuju.“ 

„Podívej, už přišli na to, jak nakrmit novorozeně, které neumí nic jiného než sát.“ 

Tomovi začalo docházet, že má Ellen pravdu. Na jedné straně toužil sevřít ten drobounký uzlíček do náruče, na druhé straně nemohl popřít, že mniši jsou schopni postarat se o dítě lépe než on. Neměl jídlo, neměl peníze, a neměl dokonce ani jistou vyhlídku, že někde sežene práci. „Znova ho opustit,“ povzdechl si smutně. „Počítám, že mi nic jiného nezbývá.“ Nehýbal se z místa a pohled upíral přes mýtinu na malou postavičku ve farářově náruči. Rozeznával na malé hlavičce černé vlasy, stejné, jako měla Agnes. Tom už se rozhodl, co udělá, ale pořád se nedokázal od syna odtrhnout. 

Pak se na vzdálenějším konci paseky objevila početná skupina mnichů. Mohlo jich být tak patnáct až dvacet, nesli sekery a pily, a Tom s Ellen se zničehonic ocitli v nebezpečí, že budou odhaleni. Stáhli se zpátky do podrostu. Tomovi se tím zakryl výhled na novorozeně. 

Plížili se pryč křovinami. Když došli na cestu, dali se do běhu. Uběhli asi tři sta nebo čtyři sta yardů a drželi se přitom za ruce. Pak už Tom nemohl vyčerpáním běžet dál. Dostali se však do bezpečné vzdálenosti. Sešli z cesty a našli si místečko mimo dohled, kde mohli v klidu odpočívat. 

Posadili se na travnatý svah zalitý skvrnami slunečního světla. Tom se zadíval na Ellen ležící na zádech. Těžce oddychovala, tváře měla rozpálené a její rty se na něj usmívaly. Halena se jí na krku rozevřela a odhalila hrdlo a kus kyprého ňadra. Tom náhle pocítil nezdolné nutkání znovu ji vidět nahou. Touha byla daleko silnější než veškeré pocity viny, které ho pronásledovaly. Sklonil se k Ellen, aby ji políbil, ale pak zaváhal, protože si uvědomil, jak je na ni krásný pohled. Když promluvil, neměl to předem promyšlené a jeho vlastní slova ho zaskočila. „Ellen,“ zeptal se, „staneš se mou ženou?“ 

KAPITOLA  2 

Peter z Warehamu na sebe od narození přitahoval problémy. 

Do malé misie v lesích byl převezen z opatského kláštera v Kingsbridgi a nebylo těžké uhodnout, proč se ho převor v Kingsbridgi tak zoufale snaží zbavit. Peter byl vysoký, štíhlý muž, táhlo mu pomalu na třicítku, měl pronikavou mysl a pohrdlivé vystupování a žil ve stavu neustálého oprávněného rozhořčení. Když přijel a začal s dalšími mnichy poprvé pracovat na poli, nasadil horečné tempo a pak ostatní obvinil z lenosti. Jenže k jeho překvapení se mu většina mnichů dokázala rychle přizpůsobit a mladší členové řádu ho nakonec utahali. Vzápětí se začal rozhlížet po nějaké jiné špatnosti, než byla zahálčivost, a v druhém kole se rozhodl pro boj s nenasytností. 

Začal si odříkat polovinu své porce chleba a masa se vůbec nedotkl. Během dne pil jen vodu ze studánky, ředil si pivo a odmítal víno. Ostře pokáral zdravého mladého mnicha, který požádal o větší porci kaše, a dohnal k slzám jednoho mládence, který si rozmařile dopřál druhou sklenku vína. 

Mniši vskutku žádné příznaky nenasytnosti nevykazují, přemítal převor Philip, když nastal čas oběda a on kráčel z kopce ke klášteru. Mladíci byli štíhlí a svalnatí a starší mniši opálení a šlachovití. Ani jeden z nich nejevil známky oné pobledlé, rozměklé zakulacenosti, která svědčí o nadbytku jídla a nedostatku práce. Philip vyznával zásadu, že všichni mniši mají být hubení. Tlustý mnich provokuje chudáky k závisti a nenávisti ke sluhům božím. 

Příznačné bylo, že Peter předkládal svoje obvinění nepřímo, v podobě doznání. „Zhřešil jsem hříchem nenasytnosti,“ prohlásil toho dne dopoledne, když měli přestávku, usadili se na kmeny stromů, které zrovna porazili, jedli rýžový chléb a pili pivo. „Porušil jsem zásadu svatého Benedikta, který říká, že mniši nemají jíst maso a pít víno.“ Rozhlédl se po ostatních, hlavu měl přitom vysoko zdviženou a tmavé oči mu žhnuly pýchou. Nakonec zabodl pohled do Philipa. „A jeden každý z nás má tenhle hřích na svědomí,“ dodal. 

Stejně je to strašlivě smutné, že je Peter takový, přemítal Philip. Ten člověk je oddaný práci na božím úhoru, myslí mu to a je neochvějný a silný ve svém odhodlání. Jenže má podle všeho nutkavou potřebu považovat se za něco zvláštního a v jednom kuse se před ostatnímipředvádět. A to ho vede k tomu, že vyvolává nejrůznější scény. Je to vážně protivný chlap. Ale Philip ho měl rád stejně jako všechny ostatní, protože si uvědomoval, že pod nadutou a protivnou skořápkou se tetelí usoužená duše, která nevěří, že by na ní vůbec mohlo někomu záležet. 

Philip mu na jeho obvinění odpověděl: „To nám dává příležitost připomenout si, co o této záležitosti říká svatý Benedikt. Dokážeš si jeho slova přesně vybavit, Petere?“ 

„Říká: Všichni kromě nemocných se mají vystříhat masa,“ odpověděl Peter bez váhání. „A taky: Víno vůbec není nápoj pro mnichy.“ 

Philip přikývl. Jeho podezření se potvrdilo. Peter neznal slova jejich patrona tak dobře jako Philip. „Skoro přesně, Petere,“ podotkl. „Náš svatý ovšem nemluvil o jakémkoliv mase, nýbrž o ,mase čtyřnohých zvířat‘. A ještě ke všemu udělal víc výjimek. Nemluvil jen o nemocných, ale i o slabých. Co myslel ,slabými‘? Tady, v našem řádu, vycházíme z toho, že ten, koho oslabila těžká práce na poli či v lese, potřebuje pořádný kus hovězího, aby zase nabral sílu.“ 

Peter to poslouchal s nasupeným mlčením, nesouhlasně krabatil čelo, až se mu husté černé obočí spojilo nad kořenem velkého zahnutého nosu, a v jeho obličeji se usadil výraz potlačovaného vzdoru. 

Philip pokračoval: „A pokud jde o víno, pravil náš svatý: Platí, že víno není nápoj pro mnichy. To, že použil slovo platí, naznačuje, že se ktomuto zákazu tak úplně nehlásí. Nechal se ostatně také slyšet, že sklenka vína denně je vhodná pro kohokoliv. A navíc nás varuje, abychom nepili přes míru. Z toho jasně plyne, že po mniších nechce, aby se vína zřekli úplně, nebo ano?“ 

„Říká ale také, že ve všem se máme držet skromnosti,“ nedal se tak snadno zdolat Peter. 

„A chceš říct, že tady nežijeme skromně?“ zeptal se ho Philip. 

„Chci,“ odpověděl Peter zvučným hlasem. 

„Dej vědět těm, jimž dal Bůh dar odříkání, že se dočkají odpovídající odměny,“ zacitoval Philip. „Pokud máš pocit, že tady dostáváš příliš štědré porce jídla, můžeš jíst míň. Ale nezapomínej ještě na jednu věc, kterou náš svatý poznamenává. Cituje První list Korintským, v němž svatý Pavel říká: Každému je dán nějaký dar od Boha, tomu ten, tomu onen. A k tomu náš svatý podotýká: Aproto nelze určit, kolik má kdo dostat jíst, aniž by se člověk nepředal. Měj to, Petere, prosím, na paměti, až se budeš modlit a přemítat o hříchu obžerství.“ 

Když se po chvíli vraceli k práci, vznášelo se kolem Petera ovzduší mučedníka. Toho chlapíka se nepodaří umlčet tak snadno, uvědomil si Philip. Mnišský slib se skládá ze tří závazků, z chudoby, mravní čistoty a poslušnosti. A právě s poslušností má Peter dost potíže. 

S neposlušnými mnichy se pochopitelně lze vyrovnat nejrůznějšími způsoby: samotkou v cele, chlebem a vodou, bičováním a nakonec i vyloučením z řádu a vyhnáním z kláštera. Philip by za obvyklých okolností neváhal sáhnout po kterémkoliv z trestů, zvlášť když neposlušný mnich podle všeho zpochybňuje jeho autoritu. Však se také o Philipovi říkalo, že dokáže udržet pořádek pevnou rukou. Jenže on ve skutečnosti nerad plýtval tresty – do klášterního bratrstva to vnášelo neklid a nesoulad a nakonec z toho byli všichni nešťastní. A navíc by vPeterově případě trest vůbec nic dobrého nepřinesl – jen by v potrestaném posílil jeho pýchu a nesmiřitelnost. Philip musí přijít na to, jak Petera současně ovládat a obměkčit. Nebude to snadné. Jenže kdyby bylo všechno snadné, pomyslel si, člověk by ani nepotřeboval, aby ho Bůh vedl. 

Došli lesem na mýtinu, kde stál klášter. Když kráčeli napříč volnou planinou, Philip zahlédl bratra Johna, jak na ně naléhavě mává od ohrady pro kozy. Říkali mu Johnny Groš a byl trochu slabší na hlavu. Philip přemítal, co tak asi mohlo chudáka Groše tolik rozrušit. S Johnnym tam stál nějaký muž v kněžském hábitu. Připadal Philipovi vzdáleně povědomý, a tak k nim chvatně vyrazil. 

Knězi bylo tak pětadvacet let, byl menší postavy, podsaditý, měl nakrátko ostříhané černé vlasy a jasně modré oči, v nichž se míhaly záblesky bystrého a ostražitého ducha. Když se na něj Philip podíval, měl pocit, že hledí do zrcadla. S leknutím si uvědomil, že kněz je jeho mladší bratr Francis. 

AFrancis držel v náručí čerstvě narozené dítě. 

Philip nevěděl, jestli je pro něj větší překvapení Francis, nebo novorozeně. Všude kolem nich se začali tlačit ostatní mniši. Francis vstal a podal dítě Johnnymu. Pak objal Philipa. „Co tady děláš?“ zeptal se Philip potěšeně. „A proč jsi nám přivezl to dítě?“ 

„Proč jsem tady, ti vysvětlím později,“ odpověděl Francis. „A pokud jde o dítě, našel jsem ho v lese. Bylo opuštěné a leželo kousek od vyhasínajícího ohně.“ Francis se odmlčel. 

„A...“ pobízel ho Philip. 

Francis pokrčil rameny. „Víc ti k tomu neumím říct, protože víc nevím. Doufal jsem, že sem dorazím už včera večer, ale nezvládl jsem to, a tak jsem strávil noc v lesmistrově domě. Vyrazil jsem dneska ráno za úsvitu, a když jsem jel po cestě lesem, uslyšel jsem dětský pláč. Za okamžik jsem ho uviděl. Tak jsem ho vzal a přivezl sem. To je všechno.“ 

Philip se nedůvěřivě zahleděl na drobounký uzlíček v Johnově náruči. Váhavě natáhl ruku a zvedl cípek deky. Uviděl zkrabacený růžový obličejík, otevřenou bezzubou pusu a kulatou hlavičku – zmenšeninu stárnoucího mnicha. Rozbalil uzlíček o trochu víc a naskytl se mu pohled na drobná, křehká ramínka, mávající ručičky a pevně zaťaté pěstičky. Philip se pozorně zadíval na zbytek pupeční šňůry, která novorozeněti visela z bříška. Člověku se z toho dělalo tak trochu nevolno. Je to přirozené? napadlo Philipa. Jinak to vypadalo jako rána, která se začíná dobře hojit, takže bude lepší na to vůbec nesahat. Philip stáhl pokrývku ještě o trochu níž. „Chlapec,“ poznamenal s trapným odkašláním a opět novorozence přikryl. Jeden z noviců se zahihňal. 

Philip si najednou připadal naprosto bezradný. Co si s ním mám, pro všechno na světě, počít? Nakrmit ho? 

Dítě křičelo a ten zvuk hrál Philipovi na city jako milovaný hymnus. „Má hlad,“ prohlásil nahlas a v duchu ho napadlo: Odkud to vím? 

Jeden z mnichů poznamenal: „Nemáme ho čím nakrmit.“ 

Philip se už už chystal namítnout: Jak to, že ne? Jenže pak si sám v duchu odpověděl: Protože na míle daleko se nevyskytuje jediná žena. 

Jenže vzápětí zjistil, že Johnnymu se už podařilo tenhle problém vyřešit. Posadil se na lavici a položil si dítě do klína. Pak vzal do ruky ručník a jeden jeho cíp smotal do ruličky. Potom cíp namočil do misky s mlékem, počkal, až se látka trochu nacucá, a přiložil dítěti ručník k puse. Chlapeček rozevřel rty, sál ze smotaného cípu a horlivě polykal. 

Philip se přistihl, že by nejraději zavýskl. „To bylo mazané, Johnny,“ poznamenal s překvapením. 

Johnny se usmál. „Dělali jsme to takhle už kdysi, když nám koza umřela dřív, než přestala kojit,“ vysvětloval pyšně. 

Všichni mniši soustředěně sledovali, jako Johnny Groš celou operaci opakuje, jak namáčí ručník do mléka a nechává dítě, aby z něj sálo. Philip s úžasem zaznamenal, že když se Johnny dotkl cípkem ručníku chlapečkových úst, několik mnichů bezděčně pootevřelo rty. Byl to dost zdlouhavý způsob krmení, ale kojit dítě je nakonec vždycky pomalá záležitost, tak co. 

Peter z Warehamu, který podlehl všeobecnému uhranutí nad dítětem a následkem toho zapomněl na to, že by měl být čas od času vůči něčemu nesmlouvavý, se vzpamatoval a prohlásil: „Rozhodně by bylo snazší najít jeho matku.“ 

„Pochybuju,“ zavrtěl hlavou Francis. „Jeho matka byla nejspíš neprovdaná a přemohl ji pocit mravního selhání. Řekl bych, že je mladá. Možná se jí podařilo udržet těhotenství v tajnosti. Když se pak začala blížit její chvíle, odešla do lesa a rozdělala si oheň. Sama u něj porodila a pak nechala dítě napospas vlkům a vrátila se tam, odkud přišla. Dala si záležet na tom, aby ji nikdo nemohl najít.“ 

Chlapeček mezitím usnul. Philip si ho z nějakého náhlého popudu od Johnnyho vzal. Podepřel mu hlavičku dlaní, přitiskl si dítě na prsa a pomalu jím pohupoval. „Chudinka malá,“ mumlal. „Chudáček, chudáček jeden.“ Naléhavá touha novorozeně chránit a pečovat o ně ho zaplavila jako povodňová vlna. Uvědomil si, že na něj ostatní mniši zírají, zaskočeni tím, jak nečekaně něžně se zachoval. Ještě nikdy nezažili, že by se s někým mazlil, což bylo pochopitelné, jelikož jakékoliv projevy tělesné náklonnosti byly v klášteře přísně zakázané. Mniši si tak přirozeně mysleli, že jejich představený není něčeho takového schopen. No jo, pomyslel si, tak teď alespoň znají pravdu. 

Znovu se ozval Peter z Warehamu. „Tak budeme muset s tím dítětem odjet do Winchesteru a tam se mu pokusit najít pěstounku.“ 

Kdyby to řekl kdokoliv jiný, Philip by se proti tomu možná tak rychle nepostavil. Jenže promluvil právě Peter, a tak Philip chvatně odsekl a celý jeho život se tou odpovědí změnil. „Žádné pěstounce ho dávat nebudeme,“ prohlásil rozhodně. „Tohleto dítě je boží dar.“ Rozhlédl se kolem sebe na všechny shromážděné mnichy. Pozorovali ho rozšířenýma očima, viseli mu pohledem na rtech a čekali, co řekne. „Budeme o ně pečovat sami,“ pokračoval Philip. „Budeme ho krmit, učit a vychovávat, jak nám káže Bůh. A až bude dospělý, stane se z něj mnich. Tím ho vlastně Bohu nakonec vrátíme.“ 

Rozhostilo se ohromené ticho. 

„To není možné!“ křikl po chvíli Peter nahněvaně. „Mniši přece nemůžou vychovávat dítě!“ 

Philip se zadíval bratrovi do očí a oba se usmáli při společné vzpomínce. Když Philip znovu promluvil, měl hlas unavený tíhou minulosti. „Že to není možné? Ale ne, Petere. Právě naopak. Jsem si naprosto jist, že se to dá zvládnout, a můj bratr nepochybně taky. Známe to z vlastní zkušenosti. Viď, Francisi?“ 

Toho dne, o němž Philip od té doby přemýšlel jako o posledním dni, se jejich otec vrátil domů raněný. 

Philip ho zahlédl první, jak jede na koni do kopce po kroutící se stezce k malé vesničce v hornaté části severního Walesu. Šestiletý Philip se jako obvykle rozeběhl otci v ústrety. Jenže tentokrát táta nezvedl malého chlapce a neposadil ho před sebe na koně. Jel velice pomalu, zhroucený v sedle, uzdu držel v levé ruce a pravá se mu bezvládně pohupovala podél těla. V obličeji byl bílý a oblečení měl postříkané krví. Philip z toho byl současně zmatený i vyděšený, protože ještě nikdy nezažil, že by otec vypadal zesláble. 

„Přiveď matku,“ přikázal mu otec. 

Když ho dovedli do domu, matka mu roztrhla košili. Philip se zhrozil: pohled na jeho šetrnou matku, jak úmyslně ničí docela dobrý kus oblečení, byl snad ještě děsivější než pohled na krev. „Se mnou se teď nezdržuj,“ řekl otec, jenže jeho obvykle zvučný hlas se změnil v pouhé nezřetelné mumlání. Však si ho také nikdo nevšímal – to byla další novinka, až do té chvíle v domácnosti platilo, že když něco vysloví otec, je to zákon. „Nech mě tady, seber všechny ostatní a odveď je nahoru do kláštera,“ pokračoval. „Ty zatracený Angličani tu budou každou chvíli.“ Nahoře na vrcholku kopce byl klášter s kostelem, jenže Philip nechápal, proč by tam měli chodit, když není neděle. 

„Jestli ztratíš ještě víc krve,“ prohlásila matka, „nedojdeš už nikdy nikam. Nikdy.“ Načež teta Gwen řekla, že vyhlásí poplach, a odběhla. 

Když Philip po létech přemýšlel o událostech, jež následovaly, došlo mu, že na něj a jeho čtyřletého bratra Francise v tu chvíli všichni zapomněli a nikoho nenapadlo, že by bylo dobré odvést je do bezpečí kláštera. Lidé mysleli na svoje vlastní děti a předpokládali, že Philip a Francis jsou v pořádku, jelikož jsou u svých rodičů. Jenže táta tou dobou krvácel a měl smrt na jazyku a maminka se ho snažila zachránit, a tak se stalo, že je Angličané zaskočili všechny čtyři najednou. 

Nic z toho, co Philip do té doby prožil, ho nepřipravilo na zkušenost, která ho čekala. Zničehonic se vynořili dva muži ve zbroji, rozkopli dveře a vpadli do jediné místnosti, která v domě byla. Za jiných okolností by na nich nebylo nic děsivého, vždyť to byli jen mohutní, neohrabaní výrostci, jací pokřikují na stařeny, pronásledují židy ao půlnoci se perou před krčmou. Jenže teď byli oba mladíci (což si Philip uvědomil až po letech, když byl schopen uvažovat o celém dni trochu s odstupem) potřísnění krví. Bojovali v bitvě, slyšeli muže křičet bolestí a viděli, jak jejich přátelé padají mrtví k zemi, a oba byli vyděšení doslova do nepříčetnosti. Jenže to přežili a bitvu vyhráli ateď s vražednou náruživostí pronásledovali nepřátele a nemohlo je uspokojit nic jiného než další krveprolití, další bolestné výkřiky, další zranění, další mrtví. A tohle všechno měli vepsané ve zkřivených tvářích, když vrazili do domu jako lišky do kurníku. 

Pohybovali se velice rychle, ale Philip si dodatečně dokázal vybavit každý jejich krok, jako kdyby to celé trvalo velmi dlouho. Oba bojovníci na sobě měli lehkou zbroj, jen krátkou drátěnou košili a koženou přilbu s železnými ochrannými pásy po stranách. Oba měli tasené meče. Jeden mladík byl velice ošklivý, měl veliký zahnutý nos a šilhal. Cenil zuby v odporném šklebu a připomínal opici. Na druhém bojovníkovi byl nápadný bujný plnovous, celý prosáklý krví – zřejmě krví někoho jiného, jelikož mladík podle všeho nebyl raněný. Oba muži se rozhlíželi po světnici a ani na okamžik se při tom nezastavili. Jejich nemilosrdná, vypočítavá očka zapudila Philipa a Francise, zaznamenala matku a soustředila se na otce. Než se kdokoliv jiný stačil pohnout, stáli přímo u něj. 

Matka se nad ním skláněla a snažila se mu přiložit obklad na levou paži. Narovnala se, obrátila se k vetřelcům a oči jí plály beznadějnou odvahou. Otec vstal a zdravou rukou sáhl po jílci svého meče. Philip vykřikl hrůzou. 

Ošklivý mladík zvedl svůj meč do výšky, ohnal se jím a koncem udeřil matku do hlavy. Pak ji odstrčil stranou, ale neprobodl ji. Nejspíš nechtěl riskovat, že mu ostří meče uvízne v jejím těle, když otec byl ještě v tu chvíli naživu. To si Philip domyslel až po mnoha letech. V tu chvíli se jen rozeběhl k matce, jelikož nechápal, že už ho dál nedokáže bránit. Maminka se zapotácela, přiomráčena úderem, aošklivý mladík kolem ní prošel a znovu zvedl meč. Philip se přitiskl kvrávorající matce a chytil ji za sukni. Dělaly se mu mžitky před očima, ale nedokázal odtrhnout pohled od otce. 

Táta mezitím stačil vytáhnout meč z pochvy a zvednout ho, aby se mohl bránit. Ošklivý mladík udeřil a obě ostří na sebe narazila, až to zazvonilo jako zvon. Philip si, jako všichni malí kluci, myslel, že jeho otec je nepřemožitelný. Jenže v tu chvíli se dověděl pravdu. Táta byl zesláblý tím, kolik ztratil krve. Když se obě ostří setkala, otec útok nevydržel a svůj meč pustil. Útočník nelenil, jen nepatrně nadzvedl meč arychle znovu udeřil. Ráda dopadla do místa, kde mohutné svaly otcovy široké šíje vyrůstaly z rozložitých ramen. Když Philip uviděl, jak ostří zajelo otci do masa, začal ječet. Ošklivý muž ustoupil, napřáhl ruku dozadu a vrazil špičku meče tátovi do břicha. 

Philip, ochrnutý hrůzou, vzhlédl k matce. Jejich oči se setkaly ve chvíli, kdy druhý muž, ten s plnovousem, k ženě přistoupil a srazil ji na zem. Upadla na podlahu hned vedle Philipa a z rány na hlavě jí crčela krev. Vousatý mladík si přehmátl tak, aby mířil mečem přímo k zemi, a uchopil ho oběma rukama. Potom ho zvedl vysoko nad hlavu, skoro jako kdyby ho chtěl sám sobě prohnat hrdlem, a prudce jím bodl dolů. Když hrot meče prorazil matce hrudní koš, ozval se omračující třesk lámajících se kostí. Ostří zajelo hluboko do těla, tak hluboko, že ji meč musel proklát skrznaskrz, projet zády zase ven apřibodnout ji k podlaze jako hřebík (Philip si toho všiml, přestože byl v tu chvíli oslepený šíleným strachem). 

Philip znovu zoufale přelétl pohledem na otce. Uviděl, jak otec zavrávoral s útočníkovým mečem v břiše a vyplivl obrovský chuchvalec krve. Vrah o krok ustoupil a trhl mečem ve snaze uvolnit ho z otcova těla. Otec znovu zavrávoral a udělal další krok. Ošklivý mladík vztekle zařval a otočil mečem otci v ráně. Tentokrát se mu podařilo zbraň vytáhnout. Táta padl na podlahu a ruce si přitiskl k rozpáranému břichu, jako by se snažil nějak zakrýt rozšklebenou ránu. Philip si vždycky představoval, že lidé jsou uvnitř tak nějak z jednoho kusu, a teď ho mátl a omračoval pohled na ohavné hadice, které z otce vyhřezávaly. Útočník zvedl meč vysoko nad otce, stejně jako to chvilinku předtím udělal vousatý mladík stojící nad matkou, a úplně stejným způsobem zasadil otci rozhodující ránu. 

Pak se na sebe oba Angličané podívali a Philip ke svému překvapení zaznamenal, že se jim v obličejích rozhostil výraz úlevy. Nato se oba otočili a zadívali se na něj a na Francise. Jeden kývl a druhý pokrčil rameny. Philip pochopil, že se ho i jeho malého bratříčka chystají také zabít. Že je rozpárají těmi děsivě ostrými meči. Když si uvědomil, jak strašlivě to bude bolet, zmocnila se ho taková hrůza, až měl pocit, že se mu z toho rozskočí hlava. 

Muž s krví na vousech se mrštně otočil a zvedl Francise za kotník. Nechal ho viset hlavou dolů ve vzduchu, zatímco vyděšený chlapeček ječel a volal maminku, protože nechápal, že je mrtvá. Ošklivý muž vytáhl meč z otcova těla a rozpřáhl se, aby Francisovi proklál srdce. 

Jenže tenhle úder už nikdy nezasadil. Venku se rázně ozval velitelský hlas a oba muži ztuhli. Ječení ustalo a Philip si uvědomil, že to celou dobu křičel on sám. Podíval se ke dveřím a uviděl v nich opata Petera, jak tam stojí v podomácku upleteném vlněném hábitu, v očích mu plane boží hněv a v ruce drží jako meč dřevěný kříž. 

Když Philip později znovu prožíval události toho dne v nočních můrách a budil se do tmy s křikem a celý zpocený, vždycky se dokázal uklidnit tím, že si vybavil závěrečný výjev a připomněl si, jak ten neozbrojený muž s křížem překonal všechna zranění a veškerý křik. Někdy ho ta vzpomínka ukonejšila natolik, že dokázal i znovu usnout. 

Opat Peter promluvil znovu. Philip jeho slovům nerozuměl, protože svatý muž používal jazyk, který Philip neovládal – byla to, pochopitelně, angličtina. Ale význam Peterova projevu byl naprosto jasný, protože oba muži zahanbeně sklopili hlavy a vousatec položil Francise zpátky docela jemně. Mnich nepřestával mluvit a sebevědomě vešel do světnice. Oba ozbrojenci o krok ustoupili, skoro jako by se ho báli, přitom měli meče a veškerou zbroj, zatímco Peter byl oblečený do vlněného roucha a v ruce držel kříž! Otočil se k nim zády, což byl projev naprostého pohrdání, sehnul se a oslovil Philipa. Mluvil naprosto věcným tónem. „Jak se jmenuješ?“ 

„Philip.“ 

„A jo, už si vzpomínám. A tvůj bratr?“ 

„Francis.“ 

„Výborně.“ Opat se podíval na krvácející těla na hliněné podlaze. „To je tvoje maminka, viď?“ 

„Ano,“ přikývl Philip. Pak ukázal na otcovu zohavenou mrtvolu a ucítil, jak se ho znovu zmocňuje panika. „A tamhle je táta!“ vyhrkl. 

„Já vím,“ přikývl mnich konejšivě. „Už nemusíš křičet. Ale musíš mi odpovídat na otázky. Chápeš, že jsou oba po smrti?“ 

„Já nevím,“ přiznal Philip ztrápeně. Věděl, co to znamená, když umře zvíře, ale jak se mohlo něco takového stát mamince a tatínkovi? 

„Je to, jako by spali,“ poznamenal opat Peter. 

„Mají ale otevřené oči!“ zaječel Philip. 

„Pšt. Tak jim je zavřeme, ne?“ 

„Ano,“ přikývl Philip. Měl pocit, jako by se tím mohlo alespoň něco vyřešit. 

Opat Peter se narovnal, vzal Philipa i Francise za ruku a dovedl je přes místnost k mrtvole jejich otce. Poklekl a sevřel Philipovu pravou ruku do dlaně. „Ukážu ti, jak na to,“ řekl. Pak přiložil Philipovu ruku k otcově obličeji, jenže Philip se najednou bál otce dotknout, protože tělo vypadalo tak divně, bylo bledé, ochablé a strašlivě zohavené, atak rukou ucukl. Vzápětí se vyplašeně podíval na opata Petera – vždyť to byl muž, kterému si nikdo netroufl oponovat. Ale opat se na něj ani trochu nezlobil. „No tak,“ povzbudil ho něžně a znovu vzal Philipa za ruku. Tentokrát se Philip nebránil. Mnich uchopil jeho ukazováček mezi vlastní palec a ukazováček, pak mu prst přitiskl na otcovo víčko a tlačil ho dolů, dokud nezakrylo děsivě upřenou oční bulvu. Pak opat pustil Philipovu ruku a vybídl ho: „Druhé oko zavři sám.“ A Philip bez cizí pomoci natáhl ruku, dotkl se otcova víčka a zatlačil mu je. Hned se cítil o něco lépe. 

„Mamince zavřeme oči taky?“ zeptal se opat Peter. 

„Ano.“ 

Klekli si vedle jejího těla. Mnich jí rukávem setřel krev z obličeje. „A co Francis?“ zeptal se Philip. 

„Možná by nám taky měl pomoct,“ přikývl opat. 

„Udělej to, co jsem před chvílí udělal já,“ vybídl Philip bratra. „Zavři mámě oči, jako jsem to udělal otci, ať může taky spát.“ 

„Oni usnuli?“ zeptal se Francis. 

„Ne, ale je to něco jako spánek,“ odpověděl mu Philip rozhodně. „A proto by měla mít zavřené oči.“ 

„Tak dobře,“ přikývl Francis. Bez váhání natáhl baculatou ruku a opatrně zatlačil matce oči. 

Potom je opat zvedl ze země, posadil si každého z nich na jednu paži, a aniž věnoval ozbrojencům jediný pohled, vyšel z domu a nesl je celou cestu nahoru až do bezpečí kláštera. 

V klášterní kuchyni jim dal najíst. Pak je požádal, aby kuchaři pomohli s vařením polévky pro ostatní mnichy, protože je nechtěl nechat napospas jejich myšlenkám. Příštího dne je dovedl podívat se na těla jejich rodičů. Leželi vedle sebe v rakvích v hlavní lodi klášterní kaple. Byli už umytí a oblečení, rány měli vyčištěné, upravené a zčásti zakryté. Leželo tam ještě několik jejich příbuzných, jelikož se všem vesničanům nepodařilo včas doběhnout do kláštera a uniknout útočícímu vojsku. Opat Peter odvedl oba chlapce i na pohřeb a dal si záležet, aby viděli, že obě rakve byly uloženy do jednoho hrobu. Když se Philip rozplakal, dal se do pláče i Francis. Někdo se je snažil utěšit, ale opat Peter řekl: „Jen je nechte vyplakat.“ Teprve pak, když už proniklo až k jejich srdcím poznání, že rodiče jsou navždy pryč a nikdy už se nevrátí, začal Peter konečně mluvit o budoucnosti. 

Vpříbuzenstvu nezůstala jediná rodina beze ztrát: všude byl zabit buď otec, nebo matka. Takže z příbuzných se neměl kdo o chlapce postarat. Zbývaly dvě možnosti. Bylo možné bratry věnovat, nebo dokonce prodat nějakému rolníkovi, který by je využíval jako otrockou pracovní sílu, dokud by nevyrostli natolik, aby mu dokázali utéct. Anebo je zasvětit Bohu. 

Případy, že do kláštera vstoupili docela malí chlapci, nebyly tak úplně neznámé. Obvykle se to dělo asi tak v jedenácti letech. Nejnižší hranice byla pět let, protože mniši nebyli zařízení na to, aby se starali ovelmi malé děti. Někdy šlo o sirotky, jindy o chlapce s jedním rodičem, občas o děti rodičů, kteří měli příliš mnoho synů. Zpravidla dávala rodina klášteru spolu se synem nějaký dost významný dar – usedlost, kostel, nebo dokonce celou vesnici. Pokud se jednalo o opravdu chudou rodinu, bylo možné nad darem mávnout rukou. Jenže po Philipově otci zbyla malá zemědělská usedlost na svahu, takže chlapce nebylo nutné přijímat do kláštera z dobročinných důvodů. Opat Peter tedy navrhl, že se klášter postará o chlapce a o statek. Příbuzní, kteří zůstali naživu, souhlasili a dohodu posvětil Gruffyd ap Cynan, princ z Gwyneddu, kterého zrovna tehdy pokořila, ale přece natrvalo nesesadila dobyvačná armáda krále Jindřicha, jehož vojáci zabili i Philipova otce. 

Opat věděl o zármutku hodně, ale ani veškerá jeho moudrost nestačila na to, co potkalo Philipa. Asi tak rok po celé události, když už se zdálo, že žal pominul a oba chlapci si zvykli na život v klášteře, zmocnily se Philipa nepřekonatelné návaly zuřivosti. Život společenství v klášteře na kopci nebyl tak špatný, aby takový vztek ospravedlňoval: hoši dostávali najíst, měli co na sebe, v zimě hořel v ložnici oheň, a mohli se dokonce těšit i z drobných projevů náklonnosti a lásky. A nesmlouvavá poslušnost a únavné rituály vedly alespoň k pořádku a stabilitě. Jenže Philip se začal chovat, jako by byl nespravedlivě uvězněn. Neposlouchal příkazy, při každé příležitosti podkopával autoritu klášterních hodnostářů, kradl jídlo, rozbíjel vejce, odvazoval koně, posmíval se neduživým a urážel starší. Jediný přestupek, před kterým se zarazil, byla svatokrádež a díky tomu mu opat všechny ostatní prohřešky odpouštěl. Nakonec z toho Philip prostě vyrostl. Jednou na Vánoce se ohlédl za uplynulými dvanácti měsíci a uvědomil si, že za celý rok nestrávil ani jedinou noc v cele pro hříšníky. 

Když se Philip ohlížel za léty mladosti, měl dojem, že krátký zlatý věk mezi obdobím mladické vzpoury a náporem smyslného chtíče trval snad rok, možná i méně. Pak nastaly chvíle nečistých myšlenek, nočních výronů, zoufale ponižujících sezení se zpovědníkem (jímž byl sám opat), nekonečná pokání a umrtvování těla důtkami. 

Opat Peter se usmál. „Možná proto, abych se o tebe postaral,“ odpověděl. 

„A jestli se pleteme?“ 