The Business of the 21th  Century

Copyright © 2011 by Robert Kiyosaki

Translation © Jaroslava Kočová, 2011

ISBN 978-80-284-1352-1

Věnování

Knížku Byznys pro 21. století věnuji všem těm milionům lidí, kteří se stejně jako třeba vy ocitli na nějaké životní křižovatce – dopadla na ně světová ekonomická krize a nevědí, co mají dělat, jak do budoucna řešit svou finanční situaci. Chci, abyste věděli, že tato doba – bez ohledu na to, jak bezútěšně vypadá – je nejlepší k tomu, abyste vzali pevně do rukou otěže své budoucnosti. Celý život se zabývám vzděláváním lidí, učím je, jak získat finanční svobodu, tudíž vím, že tahle knížka – podobně jako další tituly z edice Rich Dad – vám ukáže, jak si do budoucích let vytvořit a udržet bohatství. Jakmile zjistíte, jak to doopravdy funguje s penězi a jaké se vám ve 21. století nabízejí pracovní příležitosti, budete schopni vybudovat si takový život, po jakém toužíte.

Poděkování

Rád bych poděkoval své manželce Kim za její nekonečnou lásku a podporu a také celé té velké rodině Rich Dad, která mi pomohla rozšířit mé poselství o finančním vzdělávání mezi miliony lidí na celém světě.

Dále bych rád poděkoval Johnu Flemingovi za jeho neocenitelné postřehy stran síťového marketingu (angl. network marketing, česky též multilevel marketing, MLM) a Stuartu Johnsonovi, Reedu Bilbrayovi a dalším zaměstnancům společnosti VideoPlus za jejich pomoc při sestavování této knížky.

A nakonec bych chtěl poděkovat Johnu Davidu Mannovi a J. M. Emmertovi za jejich odborný přínos a nadšení, které věnovali tomuto projektu.

Poznámka k českému překladu

Překladatelka děkuje za podnětnou spolupráci Romanu Hassmanovi, který pomohl upřesnit některé důležité odborné termíny a souvislosti.

Úvod

Ekonomika je v troskách; máte problémy v práci – pokud vůbec ještě máte práci. A víte vy co? Já to říkal už před lety.

Aby to lidem konečně došlo, tedy většině, musel nastat světový finanční kolaps. Nicméně tahle knížka nepojednává o tom, jak nebo proč šlo všechno do kopru. Vysvětluje, proč je v tomhle případě všechno špatné k něčemu – a k čemu – dobré; když víte, jak s tím naložit.

Všechno, co vím o podnikání, jsem se naučil od dvou lidí: od svého otce, který měl to nejlepší vzdělání a dobrou práci jako státní zaměstnanec, a od otce svého nejlepšího kamaráda, který vychodil jen osm tříd základní školy a dotáhl to vlastním přičiněním na milionáře. Můj otec se celý život potýkal s finančními těžkostmi a zemřel po mnoha letech tvrdé práce v relativní chudobě; otec mého nejlepšího kamaráda se stal jedním z nejbohatších lidí Havaje.

Říkal jsem těm dvěma „chudý táta“ a „bohatý táta“ (angl. rich dad). Svého vlastního otce jsem hluboce miloval a obdivoval a přísahal jsem, že se pokusím pomoci co nejvíce lidem, aby v životě nedopadli tak jako on.

Poté, co jsem odešel z domova, jsem nasbíral řadu zkušeností. Sloužil jsem u námořnictva a pilotoval vrtulník ve Vietnamu. Pak jsem nastoupil ke společnosti Xerox, kde jsem začínal jako ten nejhorší obchodní zástupce a o čtyři roky později odtamtud odcházel jako ten nejlepší. Po odchodu od firmy Xerox jsem založil několik podniků s mnohamilionovými obraty a ve věku 47 let jsem mohl přestat pracovat a věnovat se své velké vášni – učit ostatní, jak vytvářet bohatství a žít vysněný život, ne se utápět v průměrnosti a postupně zatrpknout.

V roce 1997 jsem své zkušenosti sepsal do takové malé knížky. Nějaké čtenáře zřejmě oslovila: Bohatý táta, chudý táta (vyd. Pragma 2001) se vyšplhala na horní příčku žebříčku bestsellerů New York Times a udržela se tam více než čtyři roky, přičemž byla označena za „nejprodávanější ,byznys‘ knihu všech dob“.

Od té doby jsem v edici Rich Dad vydal řadu titulů, a třebaže se každý zabývá něčím malinko jiným, všechny přinášejí stejné poselství jako ten první, a stejné poselství obsahuje i ta kniha, kterou právě držíte v ruce:

Převezměte odpovědnost za své finance – nebo si zvykněte na to, že budete po zbytek života poslouchat cizí rozkazy. Buď jste pánem svých peněz, nebo jejich otrokem. Rozhodnutí je na vás.

Já měl v životě nesmírné štěstí na zkušenosti i na mentory, díky nimž jsem se naučil, jak vytvářet skutečné bohatství. Dosáhl jsem finanční svobody a už nebudu muset nikdy pracovat. Tenkrát jsem budoval finanční budoucnost pro svou rodinu a od teď budu pracovat na tom, abych vám pomohl vybudovat tu vaši.

Posledních deset let jsem se věnoval tomu, že jsem hledal nejúčinnější a nejpraktičtější postupy, které by lidem pomohly změnit život ve 21. století tím, že se naučí vytvářet skutečné bohatství. Prostřednictvím knížek edice Rich Dad jsem se svými partnery popsal mnoho různých typů a forem podnikání a investic. Během let intenzivního průzkumu jsem objevil jeden konkrétní model podnikání, v nějž vkládám největší důvěru a o kterém si myslím, že slibuje co největšímu počtu lidí šanci získat kontrolu nad finanční stránkou svého života, nad svou budoucností a nad svým osudem.

A ještě jedna věc. Když řeknu skutečné bohatství, nemluvím jen o penězích. Peníze k tomu samozřejmě patří, ale nejsou vším.

V této knížce vám vysvětlím, proč potřebujete rozjet své vlastní podnikání a také jaký typ podnikání. Avšak nepůjde jen o změnu vašeho oboru činnosti či jejího vykonávání; půjde i o změnu vás samých. Vysvětlím vám, jak najít, co potřebujete k tomu, abyste si vybudovali pro vás ideální podnikání, ale aby takové podnikání vzkvétalo, musíte vzkvétat i vy – tedy rozvíjet se.

Vítejte ve světě byznysu 21. století.

PRVNÍ ČÁST

Vzít pevně do rukou svou budoucnost

Proč je potřeba mít vlastní podnikání

Kapitola 1

Pravidla se změnila

Žijeme v problematické době. Posledních pár let nám před očima defilují poplašné novinové titulky, panuje panika v zasedačkách a stejně tak i kolem kuchyňských stolů celé Ameriky. Globalizace, outsourcing, propouštění, nesplácené hypotéky, exekuce nemovitostí a majetku, Ponziho schéma, propady Wall Streetu, recese... jedna katastrofální zpráva za druhou.

Během posledních měsíců roku 2009 dosáhly počty propuštěných zaměstnanců ve Spojených státech zhruba čtvrt milionu osob měsíčně. V době, kdy tohle píšu – tj. koncem roku 2009 – je nezaměstnanost 10,2 procent a stále narůstá, a podzaměstnanost (kdy vám sice práce zůstane, ale zkrátí se vám drasticky úvazek i výše platu) je ještě bolestnější. Strmý propad počtu placených míst se šíří jako nákaza, vůči které je jen málokdo imunní. Počínaje vedoucími pracovníky, přes kancelářské síly až po manuálně pracující dělníky, od bankéřů až po pracovníky za přepážkou, všichni bez rozdílu jsou ohroženi. Dokonce i ve zdravotnictví, které se do nedávna považovalo za bezpečnou zónu, dochází k nápadnému snižování počtu pracovních míst.

Podle průzkumu USA Today se 60 procent dotázaných Američanů vyjádřilo, že současnou ekonomickou situaci považuje za nejhorší krizi svého života.

Na podzim roku 2008 klesla hodnota finančního důchodového portfolia na polovinu – nebo i víc. Trh s nemovitostmi se položil. To, co lidé považovali za majetek trvalé a neměnné hodnoty, mění hodnotu a rozplývá se jako pára nad hrncem. Jisté zaměstnání už neexistuje, stalo se minulostí. Průzkumy USA Today odhalily, že 60 procent dotázaných Američanů považuje současnou ekonomickou situaci za nejhorší krizi svého života.

To je samozřejmě všechno známá věc. Ale možná existuje něco, co ještě nevíte: Nic z toho není ve skutečnosti nic nového. Jistě, musela přijít velká hospodářská krize, aby si lidé začali uvědomovat, že jejich živobytí je v sázce. Ale váš příjem se neocitl v ohrožení ze dne na den – byl v ohrožení vždycky.

Většina obyvatel Spojených států léta balancuje na hranici mezi platební schopností a totální platební neschopností, žije od výplaty k výplatě, z níž sotva zaplatí složenky a našetří jen málo do zálohy – častěji nenašetří vůbec nic. O tomto způsobu živobytí se hovoří jako o „výměně času za peníze“ a v době hospodářského poklesu neboli recese je to ten nejméně spolehlivý zdroj příjmů, jaký existuje. Proč? Protože když počet zaměstnaných lidí začne klesat, je v oběhu méně disponibilních příjmů, které by zaplatily za váš čas.

Já to říkal

Strašně nerad to říkám ale... já to říkal.

Léta jsem to říkával: Neexistuje nic jako stálé a jisté zaměstnání. Americká obchodní sféra je moloch přežívající ze 20. století, který je dnes již na vymření, a vaše jediná možnost, jak získat do budoucna nějaké jistoty, je vzít svou budoucnost do vlastních rukou.

Už v roce 2001 jsem v knížce nazvané The Business School for People Who Like Helping People (Škola byznysu pro lidi, kteří rádi pomáhají lidem – vyd. nakl. Pragma) napsal:

Domnívám se, že ve Spojených státech a v řadě západních zemí se schyluje k finančnímu propadu, jehož příčinou bude neschopnost vzdělávacího systému poskytnout studentům vhodnou a realistickou průpravu v oblasti financí.

V tom samém roce jsem v rozhovoru pro Nightingale-Conant prohlásil:

Jestli si myslíte, že tu podílové investiční fondy budou napořád, jestli chcete vsadit svůj život na vzestupy a poklesy na akciové burze, tak riskujete svůj důchod. Co se stane, když burza půjde nahoru a pak prudce klesne, a vám bude 85 let? Nic s tím nenaděláte. Neříkám, že podílové fondy jsou špatné. Jen říkám, že nejsou bezpečné a prozíravé, a svou budoucnost bych jim tedy nesvěřil.

Nikdy dřív nespoléhalo tolik lidí se svými důchody na akciové trhy. To je šílenství. Myslíte, že se o vás postará Správa sociálního zabezpečení? V tom případě také věříte, že vám dárky nosí Ježíšek.

A v rozhovoru, který jsem poskytl 5. března 2005, jsem prorokoval:

Nejsilnější stránkou cenného papíru je jeho likvidita – a to je i jeho největší slabina. Všichni víme, že přijde další pád burzy a že nás zase rozdrtí. Tak proč do toho jít?

A co se nakonec stalo? Přišel další pád burzy cenných papírů a řadu lidí zase rozdrtil. Proč? Protože doplatili na své zvyky a zaběhané stereotypy.

V roce 1971 upustilo americké hospodářství od krytí měny zlatem. Mimochodem se to stalo, aniž to schválil Kongres, ale podstatné je, že k tomu došlo. A proč je to podstatné? Protože to znamenalo, že se najednou mohlo tisknout víc a víc peněz – tolik, kolik jsme chtěli – a ty peníze nebyly podložené žádnou skutečnou hodnotou.

Tento odklon od reality zvedl stavidla největšího ekonomického boomu v historii. Během dalších tří a půl desetiletí se neuvěřitelně rozrostla americká střední vrstva. Zatímco dolar devalvoval a papírová hodnota nemovitostí a dalších majetků šla nahoru, z obyčejných lidí se stali milionáři. Úvěr byl najednou dostupný pro každého, kdykoli a kdekoli, kreditní úvěrové karty se vyrojily jako houby po dešti. Aby Američané úvěrové karty uživili, udělali si z domovů bankomaty, refincovali a půjčovali si, půjčovali si a refinancovali.

Vždyť nakonec hodnota nemovitostí pořád rostla, ne?

Ne. Chyba lávky. Do roku 2007 jsme do tohoto finančního balonu napumpovali tolik horkého vzduchu, kolik se do něj vešlo – a ten vysněný balon praskl a přistál zase tvrdě na zemi. A spolu s ním nepadly jen Lehman Brothers a Bear Stearns. Miliony lidí přišly o důchodová spoření, důchodové fondy a o práci.

Počet lidí oficiálně žijících pod hranicí bídy rychle stoupá. Počet pracujících nad věkovou hranicí 65 let se zvyšuje.

V 50. letech, kdy General Motors představoval nejmocnější obchodní společnost Ameriky, zveřejnil tisk prohlášení ředitele GM a udělal z něj motto, které přetrvalo desetiletí: „Když se daří GM, daří se celému národu.“ Slogan ztratil svůj pozitivní nádech v roce 2009, kdy GM zkrachoval, a téhož roku uhradil stát Kalifornie své pohledávky v dluhopisech, namísto v hotovosti.

V současné době klesá počet Američanů, kteří jsou majiteli svých domů. Prodej hypotékou zatíženého majetku je na vrcholu. Počet středostavovských rodin se snižuje. Spořicích účtů je méně, jsou-li vůbec nějaké, a rodinné zadlužení roste. Počet lidí oficiálně žijících pod hranicí bídy rychle stoupá. Počet pracujících nad věkovou hranicí 65 let se zvyšuje. Počet bankrotů roste geometrickou řadou. A řada Američanů nemá dost peněz na důchod – ani přibližně.

Přilákaly všechny tyto špatné zprávy vaši pozornost? Jistěže přilákaly, a nejste jediní. Američané konečně přestali odkládat neodkladné a reagovali na zvonění budíku. Bezva! Tak jste se probudili a vidíte, co se děje, a není to pěkný pohled! Podívejme se na to tedy zevrubněji a ukažme si, co to znamená – a co se s tím dá ve vašem případě dělat.

Je nové století

Když jsem byl malý kluk, rodiče mi vštěpovali, že k úspěchu vede jedna cesta – stejná, jakou nejspíš ukazovali i vaši rodiče vám – a to: chodit do školy, pilně se učit a mít dobrý prospěch, aby pak člověk získal dobrou, dobře placenou a jistou práci – a ta práce se o něj už postará.

Jenže to je uvažování z průmyslové éry a my už v průmyslové éře nežijeme. Vaše zaměstnání se o vás dnes nepostará. Ani vláda se o vás nepostará. Nikdo se o vás nepostará. Je nové století a pravidla se změnila.

Moji rodiče žili v době jistot zaměstnání, penzijních zaměstnaneckých fondů, sociálního zabezpečení a zdravotního pojištění. Jenže to jsou všechno samé opotřebované, zastaralé koncepty, které tu po sobě zanechala předešlá éra. Stálé a jisté zaměstnání je dnes leda tak k smíchu a představa, že budete celý život zaměstnaný u jedné jediné společnosti – ideál oslavovaný společností IBM v dobách její největší slávy – má asi tak slibnou budoucnost jako ruční psací stroj.

Mnozí se domnívali, že jejich program důchodového spoření 401(k) je jistota. Přece byly jištěné „Blue Chips“ akciemi a podílovými fondy, tak co špatného by se s nimi mohlo stát? Jak se ukázalo, všechno špatné se mohlo stát. Důvod, proč tyhle kdysi posvátné „krávy“ přestaly dojit mléko, je jednoduchý: zestárly; penze, zaměstnanecké jistoty, důchodové pojištění – to je všechno zastaralé myšlení průmyslové éry. Jenže teď je doba informačního věku a my potřebujeme jako lidé informačního věku začít myslet.

Naštěstí už na to lidé začínají slyšet a učit se. Je škoda, že k tomu, aby jim to došlo, potřebovali prožít tolik utrpení a těžkostí, ale aspoň že jim to docházet začíná. Každá doba přinese nějakou velkou krizi – prasklá bublina s prvními internetovými firmami, ekonomické následky 11. září, finanční panika v roce 2008 a ekonomický propad v roce 2009 – a stále víc lidí si uvědomuje, že na někdejší jistoty už vůbec není spolehnutí.

Korporátní mýtus skončil. Pakliže jste léta pracně šplhali po firemním žebříku, zastavili jste se aspoň na chvíli a pokochali se tím pohledem? Jakým pohledem? ptáte se. Pohledem na zadek člověka nad sebou. To bylo to, na co jste se celou dobu těšili. A jestli si chcete tento pohled na svět užívat po zbytek života, pak tahle knížka není určená vám. Pokud vás ale unavuje a znechucuje pohled na zadek toho před vámi, čtěte dál.

Nenechte se zase zmást

Zatímco tohle píšu, nezaměstnanost stále narůstá. A kdoví, jak to bude vypadat v době, až budete tyhle řádky číst? Situace se možná mezitím změní. Vy se však nenechte zmást. Až zase zaměstnanost a ceny nemovitostí půjdou nahoru a úvěrová politika se uvolní, což se nevyhnutelně stane, nenechte se ukolébat do toho starého pocitu falešné jistoty, který vás a celý zbytek světa do tohoto marasmu především dostal.

V létě 2008 prudce stoupla cena benzinu na 4 dolary za galon. Prodeje aut typu SUV šly dolů jako kámen ke dnu rybníka a všichni najednou jezdili malými auty a fandili trendu hybridních motorů. A teď pozor, co se stalo pak! V roce 2009 se cena benzinu vrátila zpátky na 2 dolary – a zkuste si tipnout... lidé zase začali kupovat SUV!

Co?! To si vážně myslíme, že ceny pohonných hmot zůstanou pěkně dole? Že zůstanou nízké už napořád, a proto bude mít smysl kupovat si ty benzinové žrouty? Je možné, abychom byli opravdu takhle krátkozrací? (Snažím se být slušný a milý. Původně jsem chtěl použít slovo „blbí“.)

Bohužel odpověď na tuto otázku zní „ano“. Nenecháme se zmást jen jednou; necháváme se zmást zas a znovu, pořád dokola. V dětství jste možná slyšeli bajku O mravenci a luční kobylce, přesto většina z nás dál žije asi tak krátkozrace jako kobylka.

Nenechte se vyvést z klidu novinovými titulky. V novinách vždy nahlas přetřásají nějakou blbinu, kterou se snaží zaujmout vaši pozornost a odvést vás od skutečně důležitých věcí, na nichž závisí váš život. Je to jen takový šum. Ať už jde o terorismus, recesi nebo poslední volební skandály, s vámi a s tím, co byste dnes měli udělat pro svou lepší budoucnost, to nemá nic společného.

Během Velké hospodářské krize byli lidé, kteří vydělali jmění. A během těch největších boomů, jako byl například prudký rozmach trhu s nemovitostmi v 80. letech, miliony a miliony lidí propásly příležitost vybudovat si pro sebe budoucnost – nebrali totiž v potaz nic z toho, o čem budu psát v téhle knížce –, a tak nakonec třeli bídu s nouzí nebo skončili úplně na mizině. A většina z nich tře bídu s nouzí nebo je na mizině do dneška.

A nejde tady o žádnou ekonomiku. Jde o vás.

Štve vás, jak je svět obchodu a velkých firem zkažený? Zlobíte se na Wall Street a na představitele velkých bank, že tohle všechno dopustili? Na vládu, že nic neudělala nebo toho udělala málo nebo udělala příliš mnoho nevhodných věcí, a ne dost těch správných? Jste naštvaní sami na sebe, že jste to nepodchytili dřív?

Život je tvrdý. Otázka však zní, co s tím uděláte? Fňukání a naříkání vám do budoucna žádné jistoty nepřinese. Stejně tak vám nepomůže nadávat na Wall Street, na mocné bankéře, na korporátní společnosti nebo na vládu.

Jestli chcete mít jistou budoucnost, je třeba, abyste si ji vytvořili. Svůj budoucí osud můžete vzít do svých rukou jedině tehdy, získáte-li kontrolu nad zdrojem svých příjmů. Potřebujete své vlastní podnikání.

Kapitola 2

Skrytá příležitost

Dne 13. července 2009 otiskl časopis TIME na str. 2 článek nazvaný „10 otázek pro Roberta Kiyosakiho“. Jedna z těchto otázek zněla: „Existují v této ekonomicky pohnuté době příležitosti k založení nových společností?“

„Žertujete!?“ prolétlo mi hlavou bez přemýšlení. A takhle jsem po zralé úvaze odpověděl:

Tahle doba je nejlepší. Když jsou časy zlé, právě tehdy vyvstává příležitost pro opravdové podnikatele. Podnikatelé se totiž nestarají, jestli je trh v úpadku nebo na vrcholu. Vyrábějí lepší výrobky a vyvíjejí lepší postupy. Takže když někdo říká, „ach, dnes je méně příležitostí,“ je to jen zoufalec a vymlouvá se.

Špatných zpráv o ekonomice jste slyšeli už fůru. Jste tedy připraveni poslechnout si jednu dobrou? Vlastně je to špatná zpráva, ale pro vás je dobrá. Povím vám to, co jsem říkal už redaktorovi časopisu TIME: Hospodářský propad je ten nejlepší čas na to, začít sám podnikat. Když se ekonomika zpomalí, podnikání se nažhaví jako kamínka piliňáky uprostřed mrazivé zimní noci.

Otázka: Co mají společného giganti Microsoft a Disney (krom toho, že jsou to neskonale úspěšné firmy, znají je bezmála v každé domácnosti a jejich obrat se pohybuje v řádu miliard dolarů)?

Odpověď: Oba začali v době ekonomického úpadku.

Ve skutečnosti víc než polovina společností z Dow Jonesova indexu zahájila činnost v době ekonomického propadu.

Proč? To je prosté: V dobách hospodářské nejistoty začnou být lidé kreativní. Opustí zónu pohodlí, vezmou iniciativu do svých rukou, aby mohli mít, co chtějí. Připomíná to tu starou dobrou americkou podnikavost. Když to začne jít ztuha, ti nejtužší jdou do toho.

Tak jednak, ekonomicky těžká doba umí zviditelnit nové příležitosti. Před pěti lety, kdy byly ceny bydlení vysoké a úvěry dostupné pro každého kdekoli, nikdo nehladověl. Lidé měli plná břicha, pocit bezpečí a jen pár jich hledalo jiné zdroje příjmů. Zaměstnance netrápila finanční nestabilita zaměstnavatelů ani jestli třeba v budoucnu dostanou výpověď.

Ale dnes se s propouštěním roztrhl pytel a všichni se bojí, co přinese budoucnost; miliony lidí střízlivě přehodnocují své finance a dochází jim, že pokud se chtějí do budoucna reálně zajistit, budou muset vymyslet nějaký plán B. Lidé jsou dnes lačnější vydělat si něco navíc než kdy dřív, a z toho důvodu mají větší ochotu přijímat a také jsou otevření vůči novým věcem.

To ve skutečnosti platilo ještě před nedávným ekonomickým propadem. Již od 80. let, a zvlášť pak na přelomu století, vzrůstala mezi lidmi touha vzít pevněji do rukou svou ekonomickou budoucnost. Takto se v roce 2007 vyjádřila Obchodní komora Spojených států ve zprávě nazvané Work, Entrepreneurship and Opportunity in the 21st Century America (Práce, podnikání a příležitosti v Americe 21. století): „Miliony Američanů začínají podnikat v oblasti malého a středního podnikání.“

72 procent všech dospělých Američanů by radši pracovalo na sebe než v zaměstnání a 67 procent „pravidelně“ či „neustále“ uvažuje o tom, že v práci skončí.

Nuže, nejsem sice ekonom, ale znám někoho, kdo je: Paul Zane Pilzer.

Paul je učiněné zázračné dítě – byl nejmladším prezidentem Citibank a po odchodu z bankovního sektoru vydělal miliony dolarů na vlastním podnikání. Vydal několik knih, které New York Times označily za bestsellery, předpověděl krizi Savings & Loan dřív, než k ní došlo, a dělal ekonomického poradce dvěma prezidentským administrativám. Je to zkrátka člověk, kterého stojí za to poslouchat.

A Paul hovoří o změně kurzu kulturních hodnot a pracovního uplatnění o 180 stupňů, přičemž konvenční trend nechat se zaměstnávat firmami ustoupí trendu podnikat sám na sebe.

„Tradiční recept druhé poloviny 20. století,“ říká Paul, „bylo jít na vysokou, získat co nejlepší vzdělání a nastoupit do práce k nějaké velké společnosti. Představa, že by člověk začal podnikat a pracoval sám na sebe, se jevila jako nanejvýš riskantní... a možná i trochu bláznivá. Dnes je to úplně naopak.“

Co se to děje, že se mýtus 20. století „mít stálé zaměstnání“ se všemi jeho jistotami, který sliboval tak nadějné vyhlídky a šťastný a spokojený život, najednou hroutí před očima?

Mýtus zaměstnávání

„Když se daří GM, daří se celému národu...“

Podnikatelská horečka

Bez legrace.