OSHO

Je jen tato chvíle – před ní

ani za ní není nic

Original English title: LIVE AS IF THERE IS NO PAST NO FUTURE

Copyright © 2024 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2026

Translation © Linda Bartošková, 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Tato kniha je anglickým překladem původního díla v hindštině Asambhav Kranti

Unless with the specific permission of the copyright owner, no part of this book [or Work] may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. The Copyright owner also expressly reserves this work from the text and data mining exception in line with European Union’s laws.

(Automatizovaná analýza textů nebo dat („text or data mining“) dle příslušných předpisů Evropské unie, včetně povolených výjimek, je bez souhlasu nositele práv zakázaná.)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International

Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-848-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-849-7 (mobi)

Obsah této knihy je výběrem Oshových přednášek z třídenního meditačního pobytu v Matheranu, horském letovisku v indickém státě Maháráštra. Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

Předmluva

Existence je vždy čerstvá, přesně jako květina… svěží a rozkvétající právě v tuto chvíli, jako řeka proudící právě v tuto chvíli, jako slunce vycházející právě v tuto chvíli. Existence je vždy čerstvá. Nelpi na mrtvé mysli. Odpoutej se od ní a vrhni se po hlavě do svěžího bytí.

Existence je vždy tady a teď, zatímco mysl nikdy nepobývá tady a teď. Mysl je vždy tam a tehdy. Buď je v minulosti, nebo v budoucnosti, ale nikdy v přítomnosti. Všiml sis toho někdy? Uvědomil sis někdy fakt, že mysl nikdy není tady a teď? Vždy je buď v minulosti, nebo v budoucnosti. Ale minulost ani budoucnost neexistují. Minulost je to, co odumřelo, a budoucnost je to, co se ještě nezrodilo. Existence znamená jenom tuto chvíli, tady a teď.

Takže když říkám, abys nesetrvával v mysli, říkám tím, aby ses přestal zaměřovat na minulost a budoucnost. Vskoč sem, do této chvíle, do přítomnosti. Existence je tady, mysl nikoli – takže se nikdy nesetkají. Mysl se nikdy nesetká s existencí.

Mysl je jako radar – dohlédne daleko; nevidí však nablízko, sem. Radar se nedokáže dívat nablízko; umí se dívat do dálky. Mysl je takový radar. Je to užitečná věc, jenže se dívá vždy daleko. Je namířená buď do minulosti, nebo do budoucnosti; neumí se dívat sem a teď. Co je tady a teď, to radaru prostě uniká. Je dobrý pro nahlížení do budoucnosti, je dobrý pro nahlížení do minulosti, je dobrý na vzpomínání, je dobrý na přání, ale nikdy není dobrý – je absolutně k ničemu – na pohlížení do bytí tady a teď.

Meditace znamená skok: je to pošetilé, je to bláznivé. Ale buď při ní bláznivý a buď při ní pošetilý, a pak získáš zvláštní moudrost, která přichází jen k bláznivým myslím, oddaně bláznivým myslím.

Život je záhada, není to matematický problém. Je spíš jako báseň než matematika, je spíš jako láska než výpočet. Je to láska, ne logika.

Takže se připrav na bláznovství.

Kapitola 1

Tři klíče

Moji milí.

Jednou ráno se král procházel po zahradě. Když už se vracel, zabodl se mu do chodidla trn a způsobil mu velkou bolest. Král svolal do hlavního města všechny učence ze svého království a uložil jim najít takové řešení, aby se mu do chodidla už nikdy žádný trn nezapíchl.

Tisíce učenců přemýšlely mnoho měsíců, až nakonec dospěly k tomuto rozhodnutí: celá země by měla být zakryta kůžemi, aby žádný trn nemohl krále píchnout do chodidla. Ta novina se rozšířila po celém království.

Farmáři se vyděsili: pokud bude celá země zakryta kůžemi, jak budou pěstovat obilí? Všichni se začali bát: vyhyne snad celé lidské plémě, aby se do královského chodidla nemohl zapíchnout žádný trn? Jestli bude celá země zakrytá, nebude přece možné žít. Miliony lidí se šly modlit ke dveřím královského paláce a žádaly krále, aby to nedělal a našel nějaké jiné řešení.

Do paláce byli povoláni další učenci a ti navrhli nové řešení: zbavit zem všeho prachu a trnů, aby se nikdo nezranil. Byla provedena opatření, aby zmizely všechny trny. Miliony dělníků začaly zametat cesty, stezky i pole kolem hlavního města, aby na nich nebyly žádné trny. Miliony lidí zametaly. Bylo to skoro jako prachová bouře, celé nebe se zaplnilo prachem. Na zemi nesměl zůstat ani jeden trn, na zemi nesměl být žádný prach, aby král už nikdy neměl žádné potíže. Jeho oblečení se nikdy neumaže a žádné trny ho nepopíchají.

Všude létalo tolik prachu, že tisíce lidí onemocněly. Někteří lidé upadli do bezvědomí, protože prach se odstraňoval bez přestání, ve dne v noci. Prach se totiž neustále usazoval, takže práce nesměla ustat.

Mezi obyvatelstvem se šířil strach. Lidé naléhali na krále: „Co je to za šílenství? Zvedá se tolik prachu, že se těžko dýchá, dusíme se. Prosím, nechte ta oblaka prachu zase usadit. Musí se najít jiný, jednodušší způsob.“

Znovu byly povolány tisíce dělníků, kteří dostali za úkol nosit vodu a polévat jí zem. Řeky a jezera vyschly, miliony nosičů vody rozlévaly vodu po městě a všude kolem. Všude se objevilo bahno. Voda odnášela chýše chudáků. Vznikla spousta potíží. Znovu šli lidé za králem a ptali se: „Co se děje? Copak nás nenecháš žít? Proč musí být náš život tak těžký kvůli tomu, že tě píchl do nohy trn? Prosím, najdi jiný, snazší způsob.“

Potom přišel jeden starý muž a řekl králi: „Ušil jsem ti tyhle boty. Obuj si je a trny tě už nebudou píchat do chodidel a nám to zachrání život.“

Král se podivil. Že by se to dalo tak snadno vyřešit? Při pohledu na své obuté nohy užasl. Jak to, že existuje tak chytrý člověk, který vyřešil tak snadno něco, na co nepřišly miliony učenců? Utratil miliony rupií, tisíce lidí měly problémy – a přitom to bylo tak jednoduché.

Jenže všichni ti učenci, ti učení muži, se rozzlobili a žárlili: ten stařík byl nebezpečný. Jejich mysl ovládl vztek na toho muže. Říkali: „Určitě mu pomáhal ďábel, protože našel něco, na co jsme my, moudří muži, nedokázali přijít. V tom jeho řešení se určitě skrývá nějaké nebezpečí.“

Přesvědčili krále, že ty boty budou nebezpečné. „V tom musí mít prsty ďábel, protože pokud všechny naše moudré hlavy dohromady nepřišly na řešení, jak je možné, že na to přišel tenhle stařík?“ Snažili se krále zmanipulovat a rozzlobit. Král se začal bát a nechal staříka oběsit – toho velmi chytrého člověka oběsili. A od té doby každého, kdo králi radil, aby si místo týrání celé země laskavě obul boty, také oběsili.

Je možné, že právě kvůli tomu jsou potomci autora onoho převratného nápadu obouvat si boty dodnes vystaveni ústrkům. Ani dnes nemá švec žádnou úctu. Nejspíš za to můžou ti učenci!

Naše tři dny věnované promluvám začínám tímto příběhem, protože celý svět, stejně jako onen král, má jenom jeden problém: trny trápení, které v životě neustále působí bolest. Trny nepokojů, trny obav, trny nevědomosti a temnoty nás neustále bodají a zdá se, že před nimi není úniku. Všichni poslouchají rady intelektuálů – takzvaných intelektuálů – a pilně se věnují projektu zakrývání země: opouštějí sebe sama, zapomínají na sebe. Jednoduché řešení, tedy ochránit si svoje chodidla, nikoho nenapadne.

Je to prosté řešení, ale na zemi je jenom několik lidí, kteří si své nohy chrání. Většina lidí se snaží změnit zem, a čím víc se tito lidé snaží zem zakrýt, odstranit z ní prach a trny, tím víc problémů vzniká. Jenom kvůli těmto reformátorům se lidská rasa zamotala do problémů natolik, že to vypadá, jako by z nich už nebylo úniku.

Jenže je to tak prosté: každý by si měl ochránit vlastní chodidla a bude mít od trnů pokoj. Je překvapivé, že jenom málokdo si něco tak jednoduchého uvědomuje. V následujících třech dnech se vám budu snažit tuto jednoduchou věc vysvětlit. Vaši mysl to určitě rozruší, protože když se někdo snaží, aby lidé pochopili něco jednoduchého, lidé se rozčilí a dostanou vztek: „Myslíš si, že jsme takoví ignoranti, že nám musíš vysvětlovat něco tak jednoduchého?“

Později se vám omluvím, ale musím vám to vysvětlit, protože je to jediná trýzeň člověka. Trny mu způsobují bolest, ale nenapadne ho, aby nosil boty. Rozhlíží se všude kolem; napadnou ho tisíce řešení, aby si zajistil klidný život. Nenapadne ho však jedno řešení, a to je změnit sebe, chránit se. Neustále spřádá všemožné plány na štěstí a blaho. Neustále pátrá na všech stranách kromě jedné – v sobě. Jako bychom sebe sama vůbec neviděli, stále vidíme jen ty druhé.

Takže tu během těchto tří dnů budeme přemýšlet o této prosté věci: Jak se na sebe můžeme podívat? Není snad možné se změnit? Není snad možné zaměřit svůj pohled na naši proměnu a péči o sebe? Není snad možné ochránit se a zbavit se smutku a bolesti? Budeme se nadále řídit radou, kterou králi dali ti učenci? Napadne nás někdy řešení, s nímž přišel onen upřímný stařík? Během těchto dní vám o tom budu povídat.

Než začne naše diskuse, rád bych předem řekl několik slov. Byl bych rád, kdybychom během těchto tří dnů – od dnešního večera – něčeho dosáhli. Možná to také chcete; je to důvod, proč jste tady. V těchto třech dnech vám snad nějaký záblesk, paprsek světla prosvítí temnotu ve vašem životě, takže zahlédnete nějakou cestu, možná uvidíte východisko ze zmatku. K tomu však nemůže dojít, pokud se budu namáhat jenom já. Pokud se budu snažit jenom já a vy nebudete spolupracovat, pak to bude, jako bych mluvil do zdi, a ne k vám. Jen díky vlastnímu úsilí získáte moudrost a nebudete už jenom zdí.

Před nějakými čtrnácti sty lety cestoval jeden mnich z Indie do Číny. Musel to být znamenitý člověk. Kdyby tu byl místo mě, byl by k vám při řeči otočený zády, ne čelem. Kdykoli s někým mluvil, otáčel se tváří ke zdi. Lidi to zaráželo.

Přijal ho čínský císař, a když se mnich otočil k němu zády a tváří ke zdi a začal mluvit, císař se zeptal: „Co je to za hloupost? Mluvíš se mnou a díváš se na zeď?“

Mnich odpověděl: „Ještě jsem nenašel člověka, který by nebyl jako zeď. Nikdo doopravdy nenaslouchá, tak k čemu je mluvení? Je to jen iluze, že spolu mluvíme. Není tu nikdo, kdo naslouchá.“

Rád bych se s vámi podělil o tři klíčové body, abyste věděli, jak v následujících třech dnech spolupracovat. Jenom s těmito třemi klíči je možné zajistit, abyste spolupracovali. Co chci říct, to řeknu, a pokud budete spolupracovat, dokážete to taky uslyšet. Ale i když dopovím všechno, co potřebuji, vy ještě s nasloucháním ani nezačnete. Nepředpokládejte, že jakmile něco řeknu, že jste to uslyšeli; není to tak snadné. Budete muset něco udělat pro to, abyste slyšeli, stejně jako já musím něco udělat, abych mluvil. Pokud tu budete tři dny nečinně sedět jako v kině, neuslyšíte mě.

Abyste slyšeli pravdy, které tu potřebujeme probrat, budete se muset stát aktivními účastníky, budete muset aktivně spolupracovat, jinak nic z toho, co řeknu, k vám nepronikne. Takže jak se můžete účastnit? Já budu mluvit, ale jak dokážete naslouchat? Pokud neumíte naslouchat, potom nemá moje snaha žádný smysl. Pokud nebudete naslouchat, později budete vykládat, že jste přijeli na meditační kemp, ale nic se tu nestalo. Můžete se toho stát hodně, ale váš podíl je důležitější než můj. Já moc důležitý nejsem, to vy a jenom vy jste důležití. Tyto tři klíče jsou velmi stručné, a pokud se podle nich trochu připravíte, pak se může stát to, kvůli čemu jste přišli, po čem toužíte.

První klíč: Během těchto tří dnů žijte, jako by nebyla žádná minulost ani budoucnost.

My totiž žijeme, jako by tato doba nebyla důležitá. Všechno, na čem záleží, je v minulosti nebo v budoucnosti. Přítomnost – ta, která je – nemá v našich očích žádnou hodnotu. Pravdou však je: existuje pouze přítomnost. Co je přítomné, existuje. Nic, co se stalo nebo stane, neexistuje. My však žijeme tak, že hledíme do minulosti nebo budoucnosti. Buď nám mysl zatěžují starosti s minulostí nebo představy o budoucnosti, ale přítomnost si vůbec neuvědomujeme. Pokud si neuvědomujete přítomnost, pak nemůžete žít, naslouchat a rozumět, ani se nemohou otevřít dveře k poznání pravdy.

Kvůli tomuto přetrvávajícímu zvyku se mysl utápí ve vzpomínkách na minulost, která už nikde na této zemi není. V realitě nejsou žádné známky minulosti, jenom v našich vzpomínkách. Nebo se ztrácíme ve zmatku, představách a myšlenkách týkajících se budoucnosti. Lidé, kteří něco z toho dělají, nikdy nemohou poznat pravdu, protože pravda je v přítomnosti, v tuto chvíli, tady a teď. Jenže my nikdy nejsme tady a teď. Jsme buď v minulosti, nebo v budoucnosti.

Buddha se po dvanácti letech vrátil domů. Otec mu vyšel naproti před vesnici, aby ho uvítal. Otec se velmi zlobil. Před dvanácti lety jeho syn opustil dům a rodinu a odešel, což způsobilo hodně bolesti a smutku.

Přišel k Buddhovi a řekl: „Vrátil ses a moje dveře jsou otevřené. Způsobil jsi mi mnoho bolesti, mnoho žalu, ale koneckonců jsem tvůj otec, a otcovská láska… nemůžu ti nechávat své dveře zavřené, odpustím ti. Pojď domů.“

Víte, co Buddha odpověděl? Řekl: „Žádám tě, abys mě viděl takového, jaký jsem. Muž, který před dvanácti lety opustil tvůj dům, tu už není. Vrátil jsem se jako nový člověk. Jsem úplně jiný. Nevidíš mě, protože ve tvých očích je jenom můj obraz starý dvanáct let – s tím člověkem mluvíš. Gangou proteklo za těch dvanáct let mnoho vody, a hodně vody proteklo i mnou. Vrátil jsem se jako zcela jiný muž.“

Jenže otcovy oči byly plné hněvu. Řekl: „Copak tě neznám? Já jsem ten, kdo tě vychoval a byl ti otcem. Chceš mě poučovat? Chceš mě učit, jak ti mám rozumět?“

Buddha odpověděl: „Kéž si jednou, z vůle existence, uvědomíš, kde je teď ten člověk, jehož jsi zplodil. Žádám po tobě, abys mě viděl takového, jaký jsem.“

Nevíme, jestli to Buddhův otec dokázal vidět nebo ne, ale my vidět neumíme. I my vázneme v minulosti, a přitom se život každým dnem mění. Život se každým dnem mění, všechno se každou chvíli mění, a my vázneme v minulosti nebo se ženeme daleko napřed, ztraceni ve fantaziích o budoucnosti. Proto se nemůžeme s životem propojit.

Slyšel jsem…

Jeden starý muž jel vlakem do New Yorku. O několik stanic později nastoupil do vlaku mladík, který podle kufříku vypadal na pojišťovacího agenta. Posadil se vedle starého muže.

Po nějaké chvíli se mladý muž zeptal: „Pane, můžete mi říct, kolik je hodin?“

Starý muž chvíli mlčel, než odpověděl: „Odpusťte mi, ale nemohu odpovědět.“

Mladík se zeptal: „Copak nemáte hodinky?“

Starý muž řekl: „Jistěže mám hodinky, ale myslím dopředu. Teprve pak něco udělám. Zeptal jste se mě, kolik je hodin, já vám to povím, a pak si začneme povídat. Vy se mě zeptáte, kam jedu, a já řeknu, že do New Yorku. Vy odpovíte, že taky máte namířeno do New Yorku, a zeptáte se mě, v které čtvrti bydlím. Já vám to řeknu.

Chvilku budu váhat, ale nakonec vás budu muset pozvat, abyste mě poctil návštěvou, jestli někdy budete v mé čtvrti. Mám mladou dceru. Vy přijdete do mého domu a moje dcera se vám jistě zalíbí. Pozvete ji do kina. Ona bude určitě souhlasit. Váš vztah se rozvine do takové míry, až se budu muset rozmyslet, jestli dceři dovolím, aby se provdala za pojišťováka, a já nemám pojišťováky rád. Takže mi prosím prokažte laskavost. Neptejte se mě, kolik je hodin.“

Určitě se tomu muži zasmějeme, ale všichni jsme jako on. Naše mysl trvale pomíjí přítomnost a vstupuje do budoucnosti, ale ať si budete myslet o budoucnosti cokoli, je to zbytečná námaha, protože budoucnost neexistuje. Všechno, co si o budoucnosti myslíte, je jenom představa, lživá a zbytečná, jako u toho muže, který si domýšlel budoucnost hodně daleko dopředu, když se ho spolucestující zeptal na maličkost: kolik je hodin. Jeho mysl je stejná jako naše.

Nikdo z nás není v každém okamžiku v přítomnosti. Skáčeme do budoucnosti nebo zpátky do minulosti, ale nedokážeme setrvat v okamžiku, který je tady a teď – a jenom ten existuje, jenom ten je skutečný. Vědomí člověka je spoutané minulostí a budoucností, takže nezná přítomnost. Minulost i budoucnost jsou lidským výtvorem. Nemají v existenci žádné místo ani identitu.

Budoucnost a minulost jsou imaginární časy, pseudočasy, není to skutečný čas. Skutečný čas je jenom v přítomném okamžiku. Ti, kdo žijí v přítomném okamžiku, mohou dosáhnout pravdy, protože bránou k ní je právě přítomný okamžik. Ti, kdo váznou v minulosti a budoucnosti, se mohou ztratit ve vzpomínkách, mohou snít – ale pravda? Pro ně je nemožné uvědomit si pravdu.

Takže po tyto tři dny žijte, jako byste měli jenom tento okamžik. Každopádně žádný následující okamžik není v lidských rukou. Existuje jenom jeden okamžik, ne dva. A pokud tento okamžik ztratíme kvůli minulým nebo budoucím okamžikům, je to velká chyba. Člověk dostává jen krátký okamžik, ne víc než ten, a umění stát se zbožným tkví v prožití tohoto krátkého okamžiku. To je to umění.

Takže od dnešního večera žijte, jako by existoval pouze přítomný okamžik. Pokud budete pracovat, pak pouze pracujte. Pokud budete naslouchat, tak pouze naslouchejte. Při naslouchání nebude nic jiného.

Pokud mluvím a vás napadá, že totéž se píše v gítě, sešli jste z cesty. Možná jste něco četli a snažíte se, aby vám do toho moje slova zapadala, ale ztratili jste spojení s tím, co říkám. Pokud něco říkám a vy začnete uvažovat nad tím, že pokud uděláte tohle a budete si myslet tohle, že možná budete muset opustit rodinu, pak jste se odebrali do budoucnosti. Místo abyste jen řekli, kolik je hodin, začnete se strachovat o manželství své dcery. Stane se toto: pokud při poslechu mých slov začnete přemýšlet, jste v budoucnosti. Nebo pokud se budete snažit moje slova sladit s věcmi z minulosti, vrátili jste se zpět. Přestali jste poslouchat, co vám říkám.

Pokud chcete poslouchat, co vám říkám, potom v okamžiku naslouchání nesmíte být nikde jinde a to neplatí jenom pro naslouchání. Může se to dít jen tehdy, když takto žijeme každou ze čtyřiadvaceti hodin denně. Když pijete vodu, pak jenom pijte vodu; pokud jíte, pak jenom jezte; pokud jdete po cestě, pak jenom jděte. Pochopte: v tuto chvíli nic není před námi ani za námi. Je jenom tato chvíle a vy v ní musíte být naprosto přítomní.

V těchto třech dnech musíte věnovat pozornost především přítomnosti. Není to těžké. Pokud si ji uvědomujete, pak je to velmi prosté. Obtížné je dělat to, co děláte vy. To, co říkám, je velmi prosté, ale prostý nápad obout si boty, aby si člověk chránil chodidla, se rodí těžce. Je těžké dělat to, co děláte vy; žít takovým způsobem jako vy je nesmírně obtížné. Úžasné je, že žijeme takovým způsobem i nadále. Dělat to, co říkám, je velmi snadné.

Jakmile odsud odejdete, nepřestávejte to zkoušet. Snažte se o to aspoň tři dny. Mohlo by se stát, že se vám během těchto tří dnů vyjeví pravda, a jakmile pravda vyjde na světlo, je velmi těžké se od ní oddělit.

Buďte po tři dny kurážní a opusťte minulost. Minulost opustila vás, ale vy se jí zbytečně držíte. Kde je? Kde je dnes včerejšek? Kde je uplynulý okamžik? Co odešlo, odešlo navždy. Co má teprve přijít, ještě nepřišlo. Skutečné je jenom to, co je.

Dejte tomu tři dny. Žijte každým okamžikem a nedívejte se dopředu ani dozadu; zůstávejte v přítomnosti. Až se ráno probudíte, probuďte se, jako by existovalo jen toto; odpoledne existuje jenom toto; večer je jenom toto. Ať přijde jakýkoli okamžik, prožívejte ho, jako by nebylo nic před ním ani po něm. Budete velmi překvapení. Když člověk žije takovým způsobem, život začne být jiný. Díky prožívání daného okamžiku se ve vás rozhostí úžasný klid.

Člověk nikdy není v klidu. Říká se, že celé lidstvo se uklidnilo jen jednou, na chvilku. Bylo to možné teprve poté, co jeden velmi inteligentní člověk dostal dobrý nápad. Je to však velmi stará příhoda, nikdo mezi vámi si ji nepamatuje. Není zapsaná v žádné knize, protože první knihy se začaly psát dlouho poté, co se tato příhoda odehrála. Je z mnohem starší doby a možná jste o ní neslyšeli, protože ji zná jenom několik lidí.

Kdysi přišel jeden chytrý člověk s nápadem, jak by mohlo celé lidstvo najednou prožít chvíli ticha. Rozšířil tedy po celém světě pověst, že na Měsíci žijí lidé. „Kdybychom všichni najednou co nejhlasitěji zakřičeli, možná nás uslyší.“

Určitého dne v určený čas měli všichni lidé nahlas zakřičet: „Ho, ho, ho.“ Zvěst se rozšířila a lidé na celém světě čekali na ten den s velkými nadějemi. Čas se přiblížil, ta chvíle nastala. Lidé po celém světě, od dětí po starce, byli připravení, protože jen pokud všichni zakřičí společně, dolehne ten křik k lidem na Měsíci a budou s nimi moci navázat spojení.

Přišla ta chvíle, ale nikdo nezakřičel. Lidé si mysleli, že když zůstanou zticha a zakřičí ostatní, bude to jejich jediná šance – protože příležitost uslyšet tak hlasitý zvuk se jim už nikdy nenaskytne. Všichni si mysleli: „Všichni budou křičet. To bude úžasně znít. To musím slyšet!“

Když nezakřičí jeden člověk, co na tom? Takže nikdo na celé zemi nezakřičel a v tom okamžiku se rozhostilo hluboké ticho, protože všichni napjatě čekali. Nikdo se neztrácel v myšlenkách na minulost ani budoucnost. V tu chvíli všichni mysleli jen na to jedno: „Všichni zakřičí ,Ho, ho, ho‘ a já to uslyším.“

Ten vzácný a chytrý člověk dokázal něco velmi zajímavého. Od té doby, a je to už hodně dlouho, se nic takového nepřihodilo. V lidském životě neexistuje chvilka klidu.

Tehdy byli všichni překvapení. Když ta chvíle pominula, každý věděl, že je možné prožít hluboký klid, protože v tom okamžiku nebyla žádná minulost, žádná budoucnost. Ta událost se měla stát v jediném okamžiku. Kdyby kus propásli, propásli by ji celou.

Takže lidé byli ve střehu a každý si myslel: „Musím naslouchat.“ A všichni to slyšeli, nikoli zvuk, ale ticho. Nezněl žádný zvuk, ale bylo slyšet ticho.

Pojďme zjistit, jestli od zítřka dokážeme pobývat v každém okamžiku. Je možné, že i vy uslyšíte to ticho, a jakmile ho uslyšíte, váš život se změní. Pokud se vám nechce tento experiment zkoušet, pak možná jednoho dne také rozhlásím nějakou zvěst a pokusím se o něco podobného. Dnes je to ale velmi obtížné, protože člověk se stal mnohem inteligentnějším. Lidé v minulosti možná souhlasili, že zakřičí, ale dnes by se k tomu těžko někdo propůjčil. I kdyby souhlasili, asi nikdo by nečekal, až ten velký řev uslyší, protože tady je už tak dost hlučno. Takže ani hromový řev by nijak nevynikl.

To je první klíč: žijte od jednoho okamžiku k dalšímu.

Druhý klíč: neustále nás souží divná choroba, která nás dělá neustále strašně zaměstnané. Vypadá to, jako by všichni měli spoustu nějaké hodně namáhavé práce. I když nemusíme nic dělat, máme ve zvyku se nějak zaměstnávat. Každý pobíhá, vypadá pilně a má toho tolik, jako by mu na ramenou ležela tíha celého světa. Svou mysl oslabujete, když ji ve dne v noci zaměstnáváte. Pokud nemá mysl ani chvilku odpočinku, zeslábne, a slabá mysl nemůže poznat pravdu. Aby člověk poznal pravdu, potřebuje mysl, která je plná síly a proudí. Mít takovou mysl je možné, pokud si vybudujete schopnost nezaměstnávat se.

V těchto třech dnech budete muset na tomto druhém klíči trochu pracovat. Žijte tady, jako byste nebyli v práci, ale jen odpočívali. Viděli jste někdy orly, jak se večer snášejí z nebe? Roztáhnou křídla, uvolněně klouzají po větru a pomalu se snášejí dolů. Přemýšleli jste o tom někdy? Všimli jste si roztažených křídel orlů? Nepohybují se ani se o plachtění nijak nesnaží. Nechávají svá křídla být, klouzají po větru a ten je pomalu snáší dolů. Všechno v přírodě takto žije, uvolněně, kromě člověka. Člověk je velmi napjatý a ani si neuvědomuje, že když je napjatý, zaměstnaný a v jednom kole, brání mu to poznat pravdu a blaženost.

Takže v těchto třech dnech buďte zticha a nezaměstnávejte se, jako když nemáte žádnou práci a odpočíváte. Považujte tyto tři dny za spirituální svátek v každém ohledu. Když slavíme náboženský svátek, obvykle je to odpočinek pro tělo, ale ne pro mysl. Na tři dny dejte své mysli volno. Žijte, jako byste neměli žádnou práci. A jakou práci tady ostatně máte? Tady jste absolutně bez práce. Strávíte tyto tři dny, jako byste jen spali a relaxovali, a zjistíte, že vaše mysl se naplní obnovenou svěžestí, energií a silou. Tato síla je základ; bez ní nedokážete projít vůbec žádnou cestou. Ničím se nezaměstnávat je základ: nedovolte své mysli, aby se zaměstnávala.

Ale my…

Vídal jsem jednoho muže, který každý večer chodil na procházku. Chodíval hodně rychle, jako by mašíroval do války. Takže jsem ho jednou zastavil a zeptal se: „Jdeš do války?“

Odpověděl: „Do války? Jdu na procházku.“

Řekl jsem: „Ale ty tak jdeš: napjatě, urputně, ustaraně, vyčerpaně, jako by ses musel někam dostat. Kam to potřebuješ stihnout?“

Zeptal se: „Stihnout? Jdu jenom na procházku.“

Řekl jsem: „Ale tvé duševní rozpoložení tomu neodpovídá.“

Jít na procházku znamená chodit, jako byste neměli nikam namířeno. Tady nikam necestujeme. Když cestujete, jste napjatí, vystresovaní, protože se potřebujete někam dostat. Nikam se nemusíte dostat. Pokud se pokusíte někam jít, pak je jisté, že se nikdy nedostanete tam, kde už jste! V den, kdy budete žít, jako byste nemuseli nikam dorazit, dorazíte tam, kde jste. Abych se dostal tam, kde sedím, abych se tam dostal, musel jsem zastavit uhánějící mysl.

Takže v těchto dnech se nijak nesnažte naučit se meditovat. Nepokoušejte se pátrat po pravdě. Nesnažte se uvidět boha. Pokud v sobě toto usilování máte, nebudete v klidu, nedokážete prožít božskost. Nebudete dost klidní, abyste našli pravdu.

Pokud nejste schopni zůstat zticha, cesta k božskosti se nekoná. Ta cesta je zvláštní. Jenom ten, kdo všechny cesty opustil, se na ni vydává – jenom on se na ni může vydat. Ztichne natolik, že nemá kam zamířit.

Byl jednou jeden mystik. Tiše sedával u svahu hory a tam i spal. Jeden mladý muž vylezl na tu horu, protože hledal pravdu a boha. Zeptal se mystika: „Proč tu sedíš tak potichu? Copak nechceš hledat boha?“

Mystik odpověděl: „Když jsem ho hledal, nenašel jsem ho. Pak mě to znudilo a hledání jsem zanechal. V den, kdy jsem na hledání zapomněl, jsem užasl. Byl ve mně. Dokud jsem ho hledal, nedokázal jsem ho vidět.“

Mnohokrát se ze stresu z hledání stane překážka v hledání. Mnohokrát nezískáme, co chceme, protože to hledáme. Přemýšleli jste o tom někdy? Zapomněli jste něčí jméno a snažíte se na něj vzpomenout. Pátráte po něm a dělá vám to starosti, tlučete se do hlavy, abyste si to jméno vybavili, ale ne a ne si na něj vzpomenout. Nevíte, kam se podělo, jak se ztratilo.

„Vždyť ho znám. A vím, že ho znám.“ Máte ho téměř na jazyku, ale někde uvízlo. Pak po něm přestanete pátrat. Později, když kopete jámu na zahradě nebo si hrajete se svým psem nebo si povídáte se svým dítětem, vás to najednou překvapí: jméno se vynoří. Přijde vám na mysl, ale nechápete, jak se to stalo.

Hledali jste a kvůli stresu z hledání se vaše mysl rozrušila, a kvůli rozrušení nedokázala najít cestu, kterou by to jméno poslala na povrch; někde uvízlo. Jakmile jste se uvolnili, vybavilo se vám.

Když jste rozrušení, odkud přijde, kde najde dveře, kde najde stezku? Bůh ve vás se k vám neustále snaží dostat. Jenže vy máte hodně práce, takže nebude tak nezdvořilý, aby vám narušoval nabitý program. Nebude vás obtěžovat. Přijde, až budete klidní. Není jako ti hosté, co přijdou, i když máte s něčím plno práce. Přijde, když uvidí, že jste připravení. Je tu stále. Bůh se snaží najít cestu dovnitř. Jenže my máme na povrchu tolik neklidu, jako oceán plný vln, že stezku nedokáže najít. Dovolte mu, aby našel způsob, jak se k vám dostat.

Boha nemusíte hledat. Bůh hledá vás. Jen buďte tak hodní a ustupte stranou. Nestůjte mezi sebou a bohem, a pak se všechno vyřeší. Jenže my si to možná neuvědomujeme.

V těchto dnech věnujte pozornost této myšlence: žijte po tyto tři dny, jako byste neměli žádnou práci. Nechoďte ke mně, jako chodíte do jiných ášramů, k jiným světcům, sádhuům a mahátmům. Ti vás učí pracovat. Učí: modli se, uctívej, odříkávej jména, čti gítu. Dělej tohle, dělej tamto, tvrdě pracuj. Čím víc toho uděláš…

Říkají, že vám přinese větší užitek, když předepsané odříkáte stotisíckrát než jen tisíckrát. Když to odříkáte desetmilionkrát, bude to ještě užitečnější. Když si přečtete gítu jenom jednou, tak z toho budete mít menší užitek, než když ji přečtete tisíckrát. Když se budete postit tisíckrát, tak vám to prospěje víc, než když budete držet půst jen jednou. Učí vás pracovat. Neustále vás něčím zaměstnávají.

Nepřišel jsem vás učit pracovat. Chci, abyste chvíli neměli vůbec nic na práci. Pokud vám v těle i mysli nezůstane žádná práce, pak možná ten stav poklidu něco vyplodí, možná se něco stane.

Takže druhý klíč pro tyto tři dny je: tady se nepracuje. Pokud se nebudete moci na některou moji promluvu dostavit, nic není ztraceno. Nedělejte si starosti, pokud nedorazíte na meditaci včas, nic nebude ztraceno. Žijte tady po ty tři dny v takovém klidu, abyste se nezabývali žádnou prací. Jste tady ve stavu radosti a blaženosti. Pokud sem někdo přijde vykonávat duchovní praktiky, pak naše definice sádhany, duchovní praxe, je divná. Jinde platí, že čím je někdo lepší duchovní praktik, tím vzpřímeněji sedí. Tímto způsobem se dostane do velkého napětí. Tady žádná taková duchovní praxe není. Duchovní praxe je to, co vám poskytuje odpočinek a svobodu od jakékoli práce na úrovni mysli.

Žádám vás, abyste tomu věnovali pozornost a takto žili tři dny. Jak se naučíte relaxovat, budete překvapení. Je tady tolik stromů, cvrliká tu tolik ptáků. Jděte a tiše se posaďte nebo ulehněte pod stromy a nic nedělejte. V těchto třech dnech většinu času nic nedělejte. A sledujte: může se nicneděláním něco přihodit? Dodnes je to tak, že kdo poznal hlubiny života, poznal je jen ve chvílích nicnedělání. Ti lidé navázali spojení s božskostí. Lao-c’ říkával: „Jestli chcete něco dělat, jděte do světa, a jestli chcete nedělat nic, obraťte se k božskosti.“

Nechci po vás, abyste zavřeli své obchody, odešli ze zaměstnání nebo zrušili podniky, to neříkám. Já jenom žádám, abyste se po tyto tři dny snažili žít s tímto přístupem, s tímto vhledem. Potom uvidíte, že navenek můžete pracovat, aniž by se mysl zahlcovala. Pak se práce stává jógou. Když uvnitř nekonáte, v mysli nepanuje žádná honička kvůli práci, a přitom je život navenek zcela aktivní, pak se život sjednocuje, je jógou. A pokud uvnitř není konání, pak budou všechny vaše vnější aktivity přirozeně obratnější.

Třetí a poslední klíč: Prožijte tyto tři dny ve stavu uvědomění.

Viděli jste někdy kočku, jak je při chytání myši naprosto bdělá? Možná vám to uniklo, ale když věnujeme životu plnou pozornost, pak všechny životní lekce nacházíme v maličkostech. Jenže kdo bude chtít udělat z kočky mistra? Kočka nenosí šafránové roucho ani si nepomazává čelo a nezříká se ničeho. Kočka není ani džinistický světec tírthankara, ani vtělení boha. Kdo by se chtěl učit od kočky?

Pozorujte ji však, když se chystá chytit myš. Zaujatě sedí, zcela ve střehu. Když se pohne list, kočka je celou svou bytostí připravená skočit. Sebemenší pohyb myši, drobný šustot v myší díře, jakých si nikdo nevšimne, ale kočka ano. Kočka je všímavá a bdělá. Člověku, který si vypěstuje takovou pozornost, nemůže pravda uniknout. Krysa možná kočce uteče, ale pravda nemůže utéct člověku, který bdí. Natolik je bdělost zapotřebí.

Jenže my žijeme, jako bychom spali. Když jdeme po cestě, nevšímáme si ani stromů, ani neslyšíme ptáky, kteří na nich zpívají, ani nevidíme měsíc, který stoupá po nebi. Nevidíme nic. Jako bychom byli náměsíční. Možná jste to mnohokrát zažili: přečetli jste si stránku v knize, ale jako byste ji nikdy nečetli. V hlavě vám nic neuvízlo. Ale vy jste ji přece četli, tudíž jste ji museli číst ve spánku.

Stává se vám někdy, že někdo něco řekne, ale vy si nevzpomenete, co to bylo – teprve později si uvědomíte, že jste to slyšeli, ale nic si nevybavujete. Jako byste to slyšeli ve spánku. Během čtyřiadvaceti hodin možná nastane několik okamžiků, kdy prožíváme život bdělí. Jinak jsme náměsíční.

Byl jeden učitel, který učil žáky lézt na stromy. Přišel se k němu učit také jeden mladík, princ. Ten vyšplhal nahoru, na nejvyšší větev. Když slézal dolů, starý muž seděl pod stromem a mlčky se díval. Mladík byl asi tři metry nad zemí, když starý muž vstal a zakřičel: „Opatrně! Slézej opatrně, dávej pozor.“

Prince to překvapilo. Pomyslel si, že se ten stařík zbláznil. „Kdybych spadl z třicetimetrové výšky, neměl bych šanci přežít. Když jsem byl přímo na vrcholu stromu, neříkal mi nic; měl zavřené oči a mlčky seděl pod stromem. A teď, když už jsem skoro na zemi, ten blázen křičí: ,Buď opatrný! Buď opatrný!‘“

Když se dostal dolů, řekl: „Překvapuješ mě. Když jsem byl na vršku stromu a bylo to nebezpečné, neříkal jsi nic. Ale když jsem se dostal níž a žádné nebezpečí nehrozilo…“

Starý muž odpověděl: „Moje celoživotní zkušenost mi říká, že když nehrozí nebezpečí, člověk usne. Jakmile usne, začne to být nebezpečné. Na vršku stromu to nebylo nebezpečné, i když tam nebezpečí bylo. Ale díky němu jsi bděl, byl jsi ostražitý a nespadl bys. Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by spadl z horních větví. Učil jsem mnoho lidí. Pokud někdo spadne, je to z výšky tří až pěti metrů, když šplhají nahoru nebo dolů, protože jsou moc sebejistí. Jakmile je člověk spokojený, usne. Jakmile usne, vznikne nebezpečí. Tam, kde nebezpečí už je, to není nebezpečné, protože tam je člověk ostražitý. Tam, kde není nebezpečí, to nebezpečné je, protože tam člověk usne.“

Člověk spí víc než všichni ptáci, protože si v životě vytvořil víc bezpečí a pohodlí než všichni ptáci a zvířata. Žádné zvíře ani pták nespí tolik jako člověk. Pozorujte vránu, která sedí poblíž vašeho domu. Stačí, abyste pohnuli očima, a vrána roztáhne křídla. Pohnete očima, pohnete trochu rukama a vrána už je připravená, ve střehu. Pozorujte zvířata, když běží nebo nehybně stojí; všechna jsou ve střehu.

Vysvětlím význam bdělosti pomocí příběhu. Poté svou promluvu ukončím.

Když zestárnul, jeho syn řekl: „Nauč mě to také.“

Syn se zeptal: „Co se stalo?“