Copyright © 2024 by Jasmine Mas

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martina Balzano, 2026

Cover © Steamy Designs, 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7107-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-7108-0 (mobi)

HERKULOVA KREV

Obsah

12 SpaRtSkýCh ROdů

vŠEvĚdOuCí

VELká váLka

Ab initiO

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Tato kniha je věnována všem dívkám, které milují morálně

pochybné fiktivní muže a které vykřikly nahlas, když poprvé četly:

„Kdo ti to udělal?“

Tohle je pro vás.

12 SPARTSKÝCH RODŮ

OLYMPSKÉ RODY

ROD DIA

ROD HÉRY

ROD ATHÉNY

ROD HERMA

ROD POSEIDÓNA

ROD DÉMÉTÉR

ROD APOLLÓNA

ROD DIONÝSA

CHTÓNSKÉ RODY

ROD ÁREA

ROD HÁDA

ROD ARTEMIDY

ROD AFRODITY

Fides est periculosa ludum – důvěra je nebezpečná hra.

Nevěděla, kdo ji pronásleduje, dokud nebylo příliš pozdě.

VŠEVĚDOUCÍ

OSUD

Přehodila jsem si dlouhou tógu přes zkřížené nohy a seděla zcela nehnutě uprostřed pole.

V kruhu kolem mě byly naskládané kameny z Delf.

Nasbírala jsem je v dětství, připadalo mi to jako před tisíci lety.

Dlaně jsem měla uvolněné a otevřené.

Hlavu zakloněnou.

Ze rtů mi visela dýmka.

Vdechla jsem bylinný dým a aktivovala své schopnosti, za víčky mi projela ostrá bolest.

V mé mysli se míhaly záblesky vzorců, čísel a rovnic – bylo jich příliš mnoho na to, aby dávaly smysl.

Pozemská existence nebyla nic než náhoda.

A náhoda nebyla nic než vyústění série událostí.

Ostré bodání už se téměř nedalo vydržet, ale znovu jsem nasála kouř a vytrvala.

Nesmyslné obrazce se začaly měnit v šifrovaná slova.

Promlouvala ke mně:

Ztracené změní to, co bylo dáno;

Spoután vojáky smrti stane se věčným;

Jinak Země připadne Titánům – a nezůstane nic než válka.

Prudce jsem otevřela oči.

Temná předtucha mi hořkla na jazyku a vnitřní pnutí proniklo až do morku mých prastarých kostí.

Moje spartská moc bez činů nic neznamenala, ale já se nikdy nevyhýbala těžkým rozhodnutím.

Právě proto jsem přežila. Jako jediná z mého rodu.

Budoucnost přede mnou balancovala na ostří nože: apokalypsa a mír byly jen dvě strany téže mince.

Padnout mohla kterákoli.

Byl čas jednat.

Koneckonců, nullum magnum ingenium sine mixture dementia fuit.

Neexistuje velká moudrost bez špetky šílenství.

Vyfoukla jsem dým a zvedla se, mé klouby protestovaly, a když jsem se rozběhla přes pole směrem k paláci, zakopla jsem a málem jsem spadla.

Pak jsem se řítila dlouhou chodbou ze světlého mramoru.

Zrcadlové stěny odrážely moje fialové oči a bílé vlasy.

U těžkých onyxových dveří jsem se nezdržovala klepáním.

Opřela jsem se do nich a vší silou je rozrazila.

Členové federace stáli za zlatými řečnickými pulty v hlavní aréně a hádali se.

Všichni se ke mně otočili.

Prásk.

Padli na kolena.

Vyňala jsem si dýmku ze rtů a mávla s ní.

„Zákon o sňatcích, který jsme předtím zamítli, musí být schválen. Ještě dnes,“ zvolala jsem chraplavým hlasem. „Věková hranice pro uzavření sňatku bude dvacet šest let.“

V síni vypukl povyk.

„Ale vždyť jsme navrhovali století!“ ozval se někdo. „Šestadvacetiletí jsou na uzavření věčného svazku moc mladí!“

Zvedla jsem ruku.

Všichni ztichli.

Okamžitě.

„To není všechno,“ pokračovala jsem. „Charón a Augustus budou letos profesory v kruciblu.“

Všichni zmateně zamrkali.

„Proč?“ zeptal se od řečnického pultíku uprostřed síně Zeus, oči přimhouřené, po kůži mu tančily jiskry.

Povytáhla jsem obočí. „Zpochybňuješ snad mé schopnosti… hochu?“

„Samozřejmě, že ne.“ Sklonil hlavu. „Omlouvám se, nechtěl jsem být neuctivý. Jen se ptám.“

Zírala jsem na něj. „Tak se neptej.“

Ticho by se dalo krájet.

Vůdci rodů se jeden po druhém poklonili tak hluboce, že se čely dotýkali podlahy z rudého mramoru.

Pomalu jsem scházela po schodech pokrytých černým běhounem až do středu síně.

U hlavního pultíku jsem zvedla nůžky a sáhla do košíku, v němž ležely zamítnuté zákony svázané šarlatovou stuhou.

Přestřihla jsem ji.

Stuha se svezla a svitek se rozvinul.

„Zákon o sňatcích“ stálo na něm černým inkoustem.

„Schvalte to,“ poručila jsem tiše a předala ho stále klečícímu Diovi.

„Okamžitě. Upravte věkovou hranici. A jmenujte ty dva profesory.“

Pergamen zajiskřil, když ho Zeus přijal. Poté se okamžitě vrátil na své místo.

Otočila jsem se.

Pomalu jsem se šourala po schodišti nahoru, po obou stranách přede mnou s tváří přitisknutou k zemi klečely nesmrtelné bytosti.

Našpulila jsem rty do pohrdavého úšklebku.

Krone, kéž bys viděl, čím se tvoje říše stala…

Sparťané takhle zeslábnout neměli.

Moje slovo – na rozdíl od slov hlav rodů – platilo bez výhrad.

Byla jsem jediná věc, která stála mezi vzestupem a pádem Sparty.

Kéž se nad námi Kronos smiluje.

VELKÁ VÁLKA

ZAČALO TO POZNENÁHLU

Eóny před zrodem lidstva se stát Sparta rozprostíral na tisících ostrovech dnešního Řecka.

Tvořila ho stovka nesmrtelných Sparťanů, jejich zvířecí ochránci a místní bytosti.

„Bytost“ byl souhrnný výraz pro všechny rasy civilizovaných lidí jiného původu, kteří oplývali zvláštními schopnostmi.

Sparťané žili pod nadvládou oligarchické federace a pomalý, klidný život v ostrovním ráji jim vyhovoval.

Neznali válku, chamtivost ani žárlivost.

V jejich říši panoval naprostý klid a mír.

Pak ale přišli lidé.

Lidstvo bylo nesmrtelnými bytostmi okamžitě fascinováno.

Sparťané je naučili znát umění, zemědělství i správu věcí veřejných.

Lidé je začali uctívat.

A tak se Sparťané stali jejich bohy.

O staletí později se Sparťané a bytosti přestěhovali spolu s lidmi na území dnešní Itálie, kde si dál užívali bohatství a postavení, které jim božství přinášelo.

Zrodila se Římská říše.

Jenže smrtelníky není radno brát na lehkou váhu.

Počet lidí začal prudce stoupat.

Sparťané naproti tomu bojovali s neplodností, neustále jich bylo kolem stovky.

A pak lidé zjistili, že Sparťané nejsou tak docela nesmrtelní – stačí je rozsekat na kusy a rozházet nebo je nechat vyhladovět a mučit, dokud neupadnou do kómatu.

Lidstvo se obrátilo proti svým bohům.

Císaři vyhlásili Sparťanům válku, protože chtěli veškerou moc a bohatství jen pro sebe.

Jenže lidé zapomněli, že mají co do činění s chytřejší rasou, než jsou oni sami.

Sparta zmizela.

Beze stopy.

Sparťané a bytosti uprchli do severní Itálie a skryli se v Dolomitech.

Než ale odešli, zničili všechno, co s lidmi sdíleli – alexandrijská knihovna lehla popelem a s ní zmizely i všechny zmínky o těchto bozích.

Zbyly jen lži.

Bez spartského vedení se Řím zhroutil.

Staletí plynula a živí bohové, kteří kdysi vedli lidstvo k velikosti, se stali pouhým mýtem.

Jenže mýty, které jsme si o nich začali vyprávět, byly mylné.

Bohové nebyli takoví, jak si je pamatujeme z legend. Jejich spojenectví, jejich krev, jejich síla…

To všechno byla lež.

Čas plynul dál.

Skryti v ústraní pod rouškou anonymity nashromáždili Sparťané a bytosti nepředstavitelné bohatství a vytvořili technologie převyšující vše lidské.

Ale Sparta nebyla tak mírumilovná, jak se zdálo.

Společenstvím samotných Sparťanů protékaly dva znepřátelené proudy: chtónské rody a olympské rody.

Každý z nich byl samostatnou pokrevní linií oplývající velkou mocí, pojmenovanou po svém zakladateli – Sparťanovi, který stál nade všemi.

Všichni spartští členové olympských rodů měli schopnosti, které posilovaly je samotné – fyzicky nebo duševně.

Nezneužívali je, aby ublížili jiným. Věnovali se sebezdokonalování a vědě.

Existovalo padesát různých olympských rodů a každý z nich měl desítky členů.

Svou populaci udržovali tím, že plodili potomky s lidmi. Tyto napůl lidské a napůl spartské děti se nazývaly kříženci.

Na druhé straně stáli Chtónští – Sparťané s krvavě rudýma očima.

Jejich schopnosti ubližovaly – členové těchto rodů dokázali mučit, ovládat mysl a působit bolest.

V celé historii se našly jen čtyři rody Chtónských. Zrodily se na samém počátku vzniku Sparty.

Na rozdíl od olympských rodů, které vznikaly a zanikaly, tyto čtyři přežily.

Vše.

Byla to proslulá chtónská čtveřice – rody Háda, Afrodity, Artemidy a Área.

Každý z nich měl jen hrstku členů.

S lidmi se téměř nemnožili, neboť smrtelníci byli příliš slabí na to, aby jejich sílu vůbec unesli.

Přidalo se k nim jen pár vyvolených bytostí s těmi nejtemnějšími schopnostmi.

Mezi těmito dvěma frakcemi panovalo napříč historií křehké příměří.

Federace, v jejímž čele stáli nejmocnější z Olympanů, zajišťovala mír.

Na přelomu jednadvacátého století se však zhroutil.

Začala Velká válka.

Čtyři chtónské rody zaútočily na padesát rodů olympských, pokusily se svrhnout federaci a převzít vládu nad Spartou.

Čelili drtivé přesile – čtyřiadvacet Chtónských proti stovkám Olympanů.

Kvůli zdrcující síle schopností Chtónských však konflikt zuřil po celá desetiletí.

Nejslabší olympské rody padly jako první, zatímco je Chtónští nemilosrdně štvali jako zvěř a rozhazovali jejich těla po celém světě.

Ti nejsilnější z Olympanů spojili síly a vyrazili do boje za pomstu.

V roce 2045 zbývalo už jen osm nejstarších a nejmocnějších olympských rodů: Diův, Héřin, Athénin, Hermův, Poseidónův, Démétéřin, Apollónův a Dionýsův.

Válka dospěla do patové situace, oběma stranám docházely síly.

Sparta balancovala na pokraji zhroucení.

Čtyři vůdci chtónských rodů přežili, ale všech jejich dvacet dětí padlo do zajetí a zemřelo.

Kdyby válka pokračovala dál, nebylo by čemu vládnout.

Proto spolu protivníci podepsali příměří.

V nové federaci měli Olympané ještě větší početní převahu než dřív.

Mír byl obnoven.

O pár let později, v roce 2050, se na Zemi zničehonic objevili Titáni – nesmrtelné, monstrózní bytosti – a začali masakrovat lidstvo.

Federace pod vedením Olympanů to pojala jako příležitost znovu se představit lidem.

Bohové povstali.

A zároveň využili šanci k tomu, aby potrestali Chtónské.

Federace rozhodla, že za problém s Titány na Zemi budou zodpovědní všichni zbývající Chtónští spolu se svými syny a temnými bytostmi, které se k nim kdysi přidaly, a budou muset odčinit napáchané zločiny a válečné násilí.

Vznikla nová organizace. Říkalo se jí Shromáždění smrti.

Ale tím to neskončilo.

Chtónští a bytosti byli navíc donuceni bojovat s Titány – i mezi sebou navzájem – v dolomitském koloseu.

Zvrácený turnaj dostal jméno Spartské utkání gladiátorů.

SUG se rychle stalo nejnásilnějším turnajem, jaký kdy svět poznal.

Zahájilo novou éru brutality.

O téměř půlstoletí později se Titáni stále potulují po Zemi, Chtónských pomalu přibývá a potomci Olympanů slábnou.

Federace opět bojuje o udržení moci.

A dění začíná znovu směřovat k válce.

Sparta je rozpolcenější než kdy dřív.

Aby federace udolala narůstající rozkol, zavedla kontroverzní zákon o sňatcích.

Chtónští se ho okamžitě pokusili sabotovat.

A tím začíná náš příběh.

AB INITIO

„Na přelomu století tleská celá Sparta;

Federace padá na kolena před tím, kdo odhalil bohy.“

– Osud, 2050

1

HAD

ALEXIS: ROK 2090

„Kdo jsi?“ sykl mi do ucha tichý ženský hlas.

Trhla jsem sebou a zmateně zamrkala.

Zápěstí mi hořela bolestí. Byla rozedraná do masa.

Přes smaragdovou louku, na níž jsem usnula, se přehnal vánek, stébla trávy a růžové letní kvítí tiše šumělo.

V Montaně panovalo ticho a znepokojivý klid.

Elektrická síť na našem zchátralém parkovišti pro přívěsy – tři sta kilometrů severně od světel města Helena – mlela z posledního.

V roce 2050 se objevili Titáni a svět se zhroutil.

Děcka ve škole tomu říkala apokalypsa.

Já to nazývala peklem.

Nikdo netušil, odkud se ti nesmrtelní, lidsky vyhlížející obři s černými žilami, ostrými tesáky, drápy a nadlidskou rychlostí vzali.

Nikdo neměl ponětí, proč jen tak, pro zábavu, trhají lidi na kusy.

Jejich existence byla dost velkým neštěstím, pokud jste chtěli přežít. (Já nechtěla.)

Otec John tvrdil, že Titáni se objevili, aby „lidem dali lekci“. Jelikož jsme ale nedělali nic jiného než teatrálně a brutálně umírali, byla to dost divná lekce.

Zachránili nás přece Sparťané.

„Slyšíš mě?“ naléhal hlas, tentokrát hlasitěji.

Trhla jsem hlavou a začala se rozhlížet, ale na louce nebyla živá duše.

Zasténala jsem, když mě kvůli prudkému pohybu zápěstí ještě více rozbolela.

Otec s matkou si zase v koupelně dělali svůj „speciální nápoj“, který měl zahnat hlad – směs čisticích prostředků, vody a plesnivého droždí. Chovali se čím dál podivněji.

Příklad z praxe: minulý týden jsem se prý na otce podívala „divně“. Proto mě svázal drsným provazem, protože jsem „líná, k ničemu a rozmazlená desetiletá čubka“.

Dneska ráno už mě nebavilo být přivázaná jako pes. Začala jsem rukama bušit do kamene a vytrvala, dokud jsem se neosvobodila. Obě zápěstí mám stoprocentně naštípnutá.

Ale podařilo se ti zmizet.

Dobrá zpráva: otec byl tak mimo, že si nejspíš ani nevzpomene, že mě přivázal.

Špatná zpráva: potřeboval od Spartské federace nějaké drahé léky – kdyby tak radši umřel –, ale neměl na ně.

Někdo by se měl o jeho duševní zdraví postarat levnějším způsobem, třeba ho vzít lopatou po hlavě. (Přesně tohle udělali našemu sousedovi Paulovi – majzli ho zezadu a bylo.)

„Ty mě slyšíš, že jo… co vlastně jsi?“ zašeptal neviditelný hlas těsně u mého ucha a já vyděšeně ucukla.

Paráda. Pronásleduje mě duch.

Ostražitě jsem se rozhlédla.

V dálce, na kraji lesa, který obklopoval naše parkoviště pro přívěsy, se zaleskl ostnatý drát. Z jedné větve visela potrhaná bílá vlajka s Hádovým erbem – děsivou psí kostrou s planoucíma rudýma očima.

Byl to pekelný pes.

Pod vlajkou visela cedule s krvavě rudým nápisem: „Armádní zóna Spartské federace – Titánům vstup zakázán.“

Chtónská organizace zabijáků – Shromáždění smrti – rozvěsila své symboly (děsivé vlajky s pekelnými psy, o které nikdo nestál) po celé zóně. Bylo to varování. I mezi zrůdami existují Goliášové.

Každý znal dvanáct spartských rodin, které vládly světu. Osm olympských rodů bylo považováno za „ty hodné“ – jejich schopnosti nikomu neubližovaly. Čtyři chtónské rody byly naopak ztělesněním zla.

Masoví vrazi s temnými schopnostmi.

Zachvěla jsem se.

Tohle století bohů a příšer fakt nestojí za nic.

Ztěžka jsem dýchala skrz zuby a snažila se soustředit na cokoli jiného než bolest, která mi vystřelovala do předloktí.

Co by na mém místě udělali Emmy Noetherová nebo Carl Gauss?

Bohužel jsem si nebyla jistá, jak by se moji hrdinové – geniální historičtí matematici – v takové situaci zachovali.

Bylo by fajn, kdybych to mohla celé prospat.

Nebo umřít.

Prozatím se ale spokojím s tím, že si po sté přečtu autobiografii Emmy Noetherové půjčenou z veřejné knihovny. To pomyšlení bylo jako něžné objetí.

Tedy… předpokládala jsem, že objetí vzbuzuje nějaké takové pocity.

Mě nikdy nikdo neobjal.

Zatím.

A možná ani nikdy neobejme, protože jsem nesnášela, když se mě někdo dotýkal, a lidé mě neměli rádi.

„Povědomě voníš,“ zašeptal ten neviditelný hlas znovu, tentokrát hlasitěji. „Jak se jmenuješ, holčičko?“

Přičichla jsem si k podpaží. Ráno jsem se opláchla studenou vodou z hadice na zahradě, takže jsem cítila jen slunce a trávu. „J-jmenuju se Alexis Hertová,“ odpověděla jsem váhavě. Podlouhlá vystouplá jizva na hrudi, kterou jsem měla snad odjakživa, mravenčila.

„Ty mi rozumíš, člověče? Můžeš se mnou mluvit?“ Hlas zesílil a já nadskočila. „Já jsem Nyx.“

„Ehm… ahoj,“ vypravila jsem ze sebe rozpačitě.

Následovalo dlouhé ticho.

„Proč ti krvácí zápěstí?“ zeptala se Nyx.

„P-pěstouni se mě snaží zabít,“ povzdechla jsem si smutně.

„Jsi zvláštní lidská bytost,“ zamumlala Nyx. „Mluvíš o smrti, ale necítím z tebe strach. Něco s tebou není v pořádku.“

„To asi není,“ přisvědčila jsem.

Nyx zasyčela. „Tvé chování je znepokojivé. Potkala jsem nesmrtelné Sparťany, kteří se báli smrti víc než ty.“

„Ty jsi duch?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

„Lžeš.“

Slunce mi náhle zastínil temný tvar – vznášel se jen pár centimetrů od mého obličeje.

Zíraly na mě úzké zorničky v zářivě fialových očích, po tváři mi přejel kluzký rozdvojený jazyk.

„Vidíš, že jsem skutečná,“ zasyčela Nyx.

Byl to… obří černý had dlouhý jako moje noha, se dvěma lesklými tesáky a fialovýma očima, a vznášel se ve vzduchu těsně přede mnou.

Vypadal nebezpečně.

Jako predátor.

„Co jsi zač?“ zašeptala jsem.

Lesklá černá hlava se kolébala ve vánku ze strany na stranu, jako by se mě snažila zhypnotizovat. „Jsem echidna, dávný druh neviditelného hada. Samozřejmě, že o nás nic nevíš – lidé o jiných stvořeních nikdy nic nevědí.“

Ztěžka jsem naprázdno polkla. „Jsi jedovatá?“

Tesáky se jí zaleskly, když přikývla. „Mimořádně. Stačil by jediný škrábanec a během pár vteřin bys byla mrtvá.“

„Boží,“ vydechla jsem fascinovaně. „Nechceš být moje kamarádka?“ Nikdy jsem žádnou neměla.

Ve fialových očích se zajiskřilo.

„Dobře,“ zasyčela Nyx a čelisti se jí při mluvení rozevíraly, „ale jen proto, že tvůj život očividně nestojí za nic a já uvízla v téhle barbarské pustině bez jediné duše, se kterou bych mohla prohodit pár slov.“

„Super.“ Natáhla jsem k ní ruku a pohladila ji po lesklé hlavě.

Nyx výhružně cvakla tesáky. „Ještě jednou se mě takhle dotkneš a zakousnu tě, holčičko – nejsem žádný zablešený pes.“ Povýšeně si odfrkla. „Tohle je jen dočasná dohoda.“

Rozesmála jsem se.

Byla legrační.

O pár hodin později, když jsem se svou novou nejlepší kamarádkou pobíhala po louce a snažila se nemyslet na bolavá zápěstí, se slunce na ohnivě růžovém nebi začalo sklánět k obzoru.

Jestli se do přívěsu nevrátím před setměním, zamknou a já budu muset přespat venku.

Byla jsem pevně rozhodnutá spát dnes v noci uvnitř.

„Vrátíme se spolu,“ zašeptala jsem a rozběhla se. Nyx se stala opět neviditelnou, plazila se vedle mě a hlavou se občas letmo dotkla mé nohy.

Stihly jsme do přívěsu dorazit těsně před soumrakem – i když ne, že by si toho někdo všiml.

Matka s otcem seděli venku, vyzáblí a se skelnýma očima, a popíjeli ze špinavých kelímků svůj „speciální nápoj“. Zornice měli rozšířené, hlavy nepřirozeně zakloněné dozadu, civěli do mraků.

Živí mrtví.

Začala jsem si broukat, abych se uklidnila.

„Vypadají… nemocně.“ Nyxin vlhký jazyk mi přejel po uchu, když se zvedla a plazila se za mnou do přívěsu. „Chceš, abych je zabila?“

„Ne,“ zašeptala jsem a vedla ji chodbičkou dál. „To se nedělá.“

Lampa na stěně zeleně poblikávala, elektřina tiše bzučela námahou, jak se snažila udržet tenhle chatrný přívěs – hromádku kovu a dřeva z časů před Titány – při životě.

Jediný větrák namířený na postel pěstounů nezvládal ochladit zbytek prostoru.

Letní vzduch byl těžký a lepkavý.

Nyx cvakla tesáky. „Jak myslíš, ale jednou je pro tebe zabiju, děvče.“

Nesouhlasně jsem hekla. „To přece nemůžeš. Zabíjení je hřích. Je to ta nejhorší věc, jakou můžeš udělat. Zkazí ti to duši. Říká to otec John.“

„Otec John zní jako pitomec a ty jsi moc mladá na to, abys věděla, o čem mluvíš,“ odsekla Nyx. „Až budeš starší, budeš uvažovat jinak.“

Za takové řeči půjde určitě do pekla.

Počkat – neříkal otec John, že hadi jsou ďábelská stvoření? Nepůjdu do pekla i já, když se s ní kamarádím?

Věčné zatracení je překvapivě složitá věc.

Zavrtěla jsem hlavou. „Já nikdy nikoho nezabiju,“ prohlásila jsem pevně s neochvějným přesvědčením, které mě hřálo u srdce.

Nyx si pohrdavě odfrkla.

Opatrně jsem se poskládala do kartonové krabice, která mi sloužila jako postel.

Na jejím dně ležel malý kousek bílé látky s osmi písmeny vyšitými zlatou nití. Byly to dupačky, které jsem měla na sobě, když mě našli v sirotčinci. Jediná věc na světě, která patřila jen mně.

Nyx se mi pohodlně stočila v klíně a já cítila její váhu a zvláštní klouzavý pocit.

„Můžeš mluvit se všemi lidmi?“ zeptala jsem se šeptem.

„Ne, holčičko,“ odpověděla Nyx tiše. „Je neobvyklé, že mě slyšíš. Můžu mluvit jen se svými – a těch už moc nezbylo.“

„Tak to je podle mě fajn,“ zamumlala jsem ospale. „Teď mě neopustíš, protože spolu můžeme mluvit… Vždycky jsem chtěla mít kamarádku… ale žádné zabíjení… slib mi to.“

„Já nedávám hloupé sliby. A už žádné povídání,“ zasyčela Nyx. „Spíme.“

Teprve později mi došlo, že když jsem s ní mluvila, vůbec jsem nekoktala.

Zvířata mě neděsila.

Jen lidé.

A tak se z toho patnáctikilového, neviditelného a jedovatého hada stala moje nejmilejší společnice.

Ano, skamarádila jsem se s první příšerou, kterou jsem v životě potkala.

Buch.

Buch.

Buch.

Buch.

O pár hodin později jsem se s trhnutím probudila.

Z přední části přívěsu se ozývalo hlasité bouchání.

Matka s otcem kleli a vrávoravě se štrachali z postele směrem ke zdroji toho otravného, monotónního rámusu.

Zvedla jsem se a opatrně vykoukla z krabice. Nyx něco zamumlala, ale neprobudila se.

U dveří stála drobná stařena se sněhobílými vlasy a pronikavě fialovýma očima.

V obličeji měla vážný výraz.

Vedle ní se tiše hrbil hubený človíček v kápi.

„Co to má jako bejt, do prdele?“ štěkla matka a zamračila se na vetřelkyni – vypadala mnohem střízlivěji než předtím. „Tady náš nápoj neprodáváme – budeš si muset počkat do pondělí a dojít si pro něj do lesa jako všichni ostatní.“

Otec stojící vedle ní nesrozumitelně blábolil.

„Děkujeme za velkorysou nabídku,“ pronesla stará žena tónem, který naznačoval pravý opak.

Odkašlala si.

„Jsem zde z rozhodnutí vlády Spojených států vedené Spartskou federací. Do pěstounské péče vám bylo přiděleno druhé dítě. Každý měsíc vám budou zasílány potravinové lístky na pokrytí jeho potřeb. Jmenuje se Charlie.“

Netušila jsem, že se děti pěstounům doručují až ke dveřím.

Než kdokoli stačil zareagovat, stará paní s překvapivou silou strčila Charlieho do přívěsu a zabouchla za ním dveře.

Matka po něm šlehla pohrdavým pohledem. „Tohle si s nima ještě vyřídíme. Taková pakárna. Žádný další jsme nechtěli, dyť neuživíme ani to první.“

Teď už nejsem ani člověk, jsem „to“.

Otec se dopotácel ke starému odřenému gauči, svalil se na něj obličejem dolů a okamžitě začal chrápat.

Matka popadla Charlieho za vychrtlou paži a dotáhla ho ke mně. Strnula jsem, pevně stiskla víčka a předstírala, že spím.

„Ty, kluku, budeš spát vedle… Alex… místa je tam dost.“

Podle té dlouhé odmlky si zřejmě nemohla vzpomenout, jak se jmenuju. To je ale nezdvořilé. Žiju s ní skoro deset let.

Matka s hlasitým dupáním odkráčela. Skřípání rozvrzaných pružin oznámilo, že si vlezla do postele.

Otevřela jsem oči na maličkou škvírku.

Charlie klečel přímo přede mnou.

Zalapala jsem po dechu.

Jeho oči měly nepřirozeně žlutý odstín, skoro svítily ve tmě.

Bledý špičatý obličej mu rámovaly mastné světlé vlasy a pod očima měl výrazné tmavé kruhy.

„J-já jsem Alexis,“ zašeptala jsem obezřetně a natáhla k němu pohmožděnou ruku. Moje bolavé zápěstí se třáslo, zatímco jsem čekala, co Charlie udělá.

Bude se mi posmívat kvůli koktání?

Zíral na moji ruku, ale nepřijal ji.

Kdyby neměl otevřené oči, skoro bych si myslela, že je mrtvý. Ani se nepohnul.

Pomalu jsem ruku stáhla a posunula se, abych mu v krabici udělala místo.

Byli jsme malí a vešli se do ní oba.

Nenápadně jsem přesunula Nyx na druhou stranu.

„Mně je deset,“ nadhodila jsem tiše. „Tobě je… taky deset?“

Charlie zavrtěl hlavou a pak se opatrně posadil vedle mě. Pořád nepromluvil.

„Jsi mladší?“ zeptala jsem se.

Přikývl ve tmě.

„Devět?“

Znovu přikývl.

„Tak to jsi teď asi můj mladší brácha. Nemusíš se bát, budu na tebe hodná,“ slíbila jsem mu rychle. „A s pěstouny to umím. Když budeš dělat, co já, přežiješ to. Ochráním tě.“

„N-nemusíš,“ zašeptal potichu.

Šťouchla jsem do něj loktem. „Vím, že nemusím. Ale chci. Postarám se o tebe.“

Oči se mu ještě víc rozšířily.

„Co je?“ zeptala jsem se tiše.

Zavrtěl hlavou, jako že nic, ale na rtech se mu objevil nepatrný úsměv.

V hrudi se mi rozlilo teplo a usmála jsem se na něj.

Ještě ráno jsem neměla ani jednoho kamaráda.

Teď mám hned dva.

Můj život se začínal obracet k lepšímu.

2

OBLUDA

ALEXIS: ROK 2091

Atmosféra v přívěsu byla v lepším případě napjatá a v horším pořádně zrádná.

Venku skučel vítr, únorová bouře zuřivě chrlila sníh.

Vichr a tma všechno zahalily do stínů. Slabé zelené světlo v rohu poblikávalo a pokoušelo se přežít z nepatrného množství elektřiny, které na náš přívěs připadlo.

Panovala hluboká noc, a právě proto byla Nyx venku na lovu. Říkala, že ve tmě se loví snáz.

Věřila jsem jí to.

„Musíme okamžitě jednat,“ zašeptala matka v kuchyňském koutě otci.

O čem to mluví? Žaludek se mi stáhl a v hrudi mě bodlo zlé tušení.

Mysleli si, že spíme.

Charlie vedle mě klidně oddechoval.

Ale já byla úplně vzhůru.

Charlie s námi bydlel od léta a už teď byl tím nejlepším bratrem, jakého jsem si kdy mohla přát.

Byl tichý a nesmělý, ale to mi nevadilo. Trávil se mnou každý den a dovolil mi, abych mu pomáhala s úkoly z matiky. Nikdy se mi neposmíval kvůli mému koktání. Nikdy mi neřekl, že jsem hloupá.

Vlastně od našeho prvního setkání neřekl víc než tu jednu jedinou větu. Ale mně to nevadilo.

Poprvé v životě jsem se necítila sama.

Matka něco zašeptala. Nerozuměla jsem jí, ale tón jejího hlasu zněl zlověstně.

Jediný problém byl v tom, že s pěstouny to šlo od desíti k pěti.

V místní potravinové bance zbývalo míň zásob než kdy dřív. Polovina potravinových lístků, které dostávali za mě a Charlieho, byla k ničemu, protože v zimě se nedalo sehnat maso ani mléko.

Všichni jsme hladověli.

Ještě víc než obvykle.

Kvůli mrazu navíc téměř nikdo z okolních sousedů nevycházel z přívěsu, což znamenalo, že pěstouni neměli komu prodávat svůj „speciální nápoj“.

Matka znovu promluvila. Ztišila hlas, takže jsem musela pořádně natahovat uši.

„Musíme se Charlieho zbavit,“ zašeptala. „Nikdo se to nedozví.“

Otec souhlasně zabručel.

Ztuhla jsem strachy.

Ne.

To nemůžou.

Jenže mohli.

Školu zavřeli už před několika týdny, protože se po zledovatělých silnicích nedalo jezdit. Proto nejspíš zrovna teď kuli ty své pikle.

Neumřeli jsme hlady jen proto, že nám pár hodných učitelů občas věnovalo zbytky svého jídla. Ale s každou další sněhovou bouří se všechno zhoršovalo.

Tady na venkově v severní Montaně jste uprostřed zimy mohli provést cokoli komukoli – a nikdo by se to nedozvěděl dřív než na jaře.

Jemně jsem Charliem zatřásla.

Zmateně na mě zamrkal svítivě žlutýma očima. Třásl se, od úst nám stoupala pára, která se držela ve vzduchu. Jeho bledá kůže byla téměř průsvitná.

„Jdi se schovat do koupelny, hned,“ zašeptala jsem bezhlasně. „Zamkni se tam.“

Charlieho oči se při pohledu na můj napjatý výraz rozšířily děsem.

„Ať uslyšíš cokoli, nevycházej,“ zašeptala jsem rychle. „Jen kdyby se to… zvrtlo… a nezbyla jiná možnost, použij telefon a zavolej první pomoc. Vytoč tři sedmičky.“

Telefon byl připevněný v koupelně na zdi pod skleněným krytem s nápisem „Pouze pro případ nouze“. Musela ho mít každá domácnost, kdyby došlo k útoku Titána.

Matka ho namontovala právě do koupelny, protože prý nechtěla mít „ten hnus celej den na očích“.

Totéž říkala i o mně.

Charliemu se zatajil dech, když mu došlo, co se děje.

Telefonní linka vedla jen k místním záchranným jednotkám, ale ty zasahovaly až po tom, co se něco stalo.

Na Titány stát reagoval okamžitě – všechno ostatní jste si museli vyřešit sami.

Zbývalo koneckonců jen deset žijících chtónských Sparťanů a jen pět z nich bylo aktuálně schopných lovit desítky titánských oblud.

Shromáždění smrti bylo zoufale poddimenzované.

Od Velké války se z chtónských rodů narodilo jen pět dětí. Všichni je znali.

Augustus, Charón, Patro, Achilles a Helena.

Technicky vzato tu bylo ještě jedno dítě – Medúza –, ale ta byla zavřená v Podsvětí, nechvalně proslulé spartské věznici s nejvyšším stupněm ostrahy.

Existovalo také pár bytostí, které bojovaly ve službách Shromáždění po boku vůdců chtónských rodů, ale ty měly děti jen výjimečně.

A protože se Chtónští ke Shromáždění připojovali až po dosažení nesmrtelnosti, tedy ve dvaceti letech, momentálně žil jen jeden mužský dědic, plnokrevný Chtón, který už měl věk na to, aby bojoval po boku vůdců.

Augustus, dědic rodu Área.

Třiadvacetiletý syn Área a Afrodity.

Jako další měl dosáhnout plnoletosti Charón, osmnáctiletý syn Artemidy a Ereba.

Augustova sestra Helena byla osmiletá dědička rodu Afrodity.

Moc se o nich nevědělo, protože dědicové byli nechvalně proslulí svým samotářstvím.

Byli to moderní spartští elitáři – o jejich důležitosti a moci mohli lidští panovníci jen snít.

Posledními z chtónských dětí byli dva vzácní kříženci, napůl lidé, kteří se jmenovali Patro a Achilles.

Patrovi z rodu Afrodity bylo třináct a Achillovi z rodu Área čtrnáct.

Byli budoucností Shromáždění smrti, ale dokud nedosáhli dospělosti, nezbývalo na boj s Titány dost oblud.

Lidstvo bylo i nadále ve smrtelném nebezpečí.

Federace sice udržela civilizaci na vratkých nohou, ale nevěnovala pozornost ničemu, co nebylo nezbytně nutné.

Charlie a já jsme nikoho nezajímali.

Byli jsme neviditelní.

„Utíkej, rychle,“ pošeptala jsem mu, naklonila se k němu a objala ho tak pevně, jak jen mi to moje bolavé paže dovolily. „Zvládneme to. Bude to dobré.“

Oba jsme se třásli.

Když jsem ho pustila, Charlie přikývl a beze slova se odplížil do koupelny.

Emmy a Carl bojovali za to, aby se stali matematickými průkopníky. Emmy čelila démonům své doby a vytrvala.

Buď jako ona, Alexis.

Chtělo se mi předstírat, že jsem matku neslyšela.

Ale slyšela jsem ji.

Tohle nezvládnu.

Oni byli dva a já byla sama. Na svůj věk jsem sice byla vysoká, ale ne zas tak moc.

Ti dva byli vyšší.

Zvládneš to.

Rozechvěle jsem se nadechla a vstala.

V zápěstích mi tepala bolest, jako by se staré rány znovu otevřely. Promnula jsem si gumičky, kterými jsem maskovala své vystouplé jizvy.

Moje činy budou mít následky – tak to v pekle chodí.

Potřebuješ plán.

Pomalu jsem vešla do kuchyně, kde ti dva vestoje usrkávali svůj „nápoj“. Rozkročila jsem se.

Plán jsem neměla žádný.

Asi na dvanáctý pokus jsem konečně sebrala odvahu promluvit.

„Jestli z-zkusíte u-ublížit Charliemu, b-budete m-muset ublížit m-mně,“ řekla jsem. „Povím na vás, co jste chtěli u-udělat, a za-zavřou vás, n-navždycky.“

Nezáleželo na tom, jak moc jsem se snažila. Pokaždé jsem nejvíc zadrhávala, když jsem mluvila s nimi. Jen s Charliem a Nyx moje koktání úplně zmizelo.

Otočili se ke mně jako ve zpomaleném záběru.

Oči měli vytřeštěné, zorničky rozšířené, pohled zastřený. Rty slepené tekutinou. Stíny ještě více zdůrazňovaly vrásky na jejich vyhublých tvářích.

„Cos to kurva řekla?“ vypravil ze sebe otec.

Matka se usmála a na okamžik odhalila holé dásně a tři zkažené zuby.

Mrštila prázdnou sklenicí na podlahu. Ozvalo se hlasité řinčení střepů na popraskaných dlaždicích.

Cukla jsem sebou a málem vykřikla.

„Co kdybychom vás prostě zabili oba?“ zachechtala se. „Stejně už nemáme co ztratit, pomalu tu chcípáme hlady.“

Po spáncích mi stékaly krůpěje potu a okamžitě tuhly mrazem. Každá buňka v mém těle mi říkala, ať utíkám.

Zůstala jsem stát. Otočila jsem se a hledala cokoli, čím bych se mohla bránit. Popadla jsem starý rozbitý toustovač a hodila ho po nich.

Zasáhl otce, který zasténal a o krok ustoupil.

Na okamžik se rozhostilo nevěřícné ticho.

Špatný plán.

Otec odkopl toustovač stranou.

„Ty… co si to sakra dovoluješ?!“ zařvala matka.

Pak se na mě vrhli. Vřískot, pěsti, zuřivost.

Vzdáleně jsem vnímala, jak se mi do chodidel zabodávaly skleněné střepy, když mě matka držela za ramena, cloumala mnou a ječela mi do obličeje nechutné nadávky. Její dech páchl po čisticích prostředcích.

Otec mi dal pěstí do levého oka, ale já nic necítila.

Ztratila jsem pojem o čase.

Po celoživotních strastech si mozek na utrpení zvykne. Věděla jsem, jak zůstat při vědomí i během výprasku. Byla jsem na to zvyklá.

Stačilo zatnout břicho a zadek.

Tiše si pobrukovat.

A na nic nemyslet.

Taky pomáhalo představovat si, že jsem mučený hudební génius z devatenáctého století, který právě v bolestech skládá brutální operu.

V hlavě mi začala znít melodie.

Strašidelná, temná.

Slyšela jsem ji jen já.

Uhnula jsem, ale matčina pěst mi přesto přejela po levém uchu. „Ty líná, nevděčná couro, jak se opovažuješ nám po tom všem, co jsme pro tebe udělali, vyhrožovat?“ Její řev přerušilo ostré zvonění v mých uších (škoda, začínala znít dost zajímavě).

Zavrávorala jsem a otočila se.

Další rána mě zasáhla z boku do hlavy.

Kuchyň byla úzká, otec musel couvnout, zatímco matka dál útočila.

Snažila jsem se jejím ranám vyhnout, ale znovu mě praštila do stejného místa a všechno se rozmazalo. Neviděla jsem, neslyšela.

Temnotou se rozléhala klasická hudba – halucinace.

Jen mlhavě jsem vnímala světlo pronikající přes moji narušenou rohovku. Půlka zorného pole zčernala, naslepo jsem drápala matku do tváře a krku, za nehty mi ulpívala její krev.

Zachytila jsem se jejího trička.

Něco křičela, ale nedokázala jsem rozeznat jednotlivá slova.

Její pěst mě zasáhla do úst a moje krev jí vystříkla na rozdrásaný obličej. Zuby nehty jsem se snažila vytrvat, zoufale jsem je chtěla udržet dál od Charlieho.

Zvládneš to. Unaví se. Pak najdi skulinu.

„Pusť mě dovnitř, Alexis, okamžitě mě pusť dovnitř!“ ozval se zvenčí Nyxin hlasitý sykot. Musela se právě vrátit z lovu a uslyšela ten chaos.

Pomůže ti ochránit Charlieho.

Vrhla jsem se ke dveřím, ale otec mi byl v patách.

Strhl mě zpátky do kuchyně (do pekla) a mrštil mnou směrem k matce (démonovi z pekla).

Její další rána mě zasáhla z boku do hlavy, všechno hořelo. Rvala jsem se s ní a škrábala ji.

„Okamžitě mě pusť dovnitř!“ Nyx zuřivě narážela do přívěsu, až se celý třásl.

Matka mi vrazila pěstí do levého oka a kolem mě explodovalo světlo. Moje zorné pole obklopila tma.

Všude byla krev.

Matka mi ječela do obličeje a já ječela na ni. No vida, už jsme sladěné. Mozart by z nás měl radost.

Další rána do hlavy a moje prsty povolily, všechno se začalo točit.

Soustřeď se. Poddáváš se tomu, Alexis. Drž se.

Zvedla se ve mně ostrá a žhavá vlna paniky, jako by mi někdo vrazil nůž do hrudi. Charlie je v nebezpečí. Neopovažuj se teď omdlít.

PRÁSK!

Svět explodoval – okno vedle nás se rozpadlo na milion kousků.

Střepy bubnovaly na podlahu jako déšť. No vida, crescendo.

Couvla jsem, uklouzla na skle a krvi a marně se snažila chytit balanc.

Nebylo kam šlápnout.

Přívěs byl postříkaný rudými cákanci, protože něco vniklo dovnitř oknem.

Otec ukazoval prstem – nejdřív na mě, pak na matku – a oba ječeli jeden na druhého. Já jsem ukázala na dřez a také zařvala.

Vyjekli a uskočili. Začali se postrkovat, aby se dostali co nejdál od příšery ve dřezu, kterou si zjevně představovali. Postrkování přerostlo v pěstní souboj, začali se prát.

Zabralo to líp, než jsem čekala.

Z ničeho nic mi hrudní kostí projela vlna bolesti.

Bezva. Je mi jedenáct a mám infarkt. Normálně bych to přivítala s nadšením, ale dnes ne. Charlie mě potřebuje.

Matka popadla nůž a začala s ním máchat jako šílená. Ječela něco nesrozumitelného o rudém ďáblovi a visela na mně očima.

Zbláznila se.

Přišla o rozum.

Její mysl byla otrávená.

Snažila jsem se vyhnout jejím výpadům, ale zakopla jsem o něco tvrdého na podlaze a spadla na zadek.

Ustoupila ode mě.

Střepy se mi zaryly do dlaní, něco zmrzlého mi plesklo o nohu a já ztuhla hrůzou. Vrhla jsem se dopředu a začala naslepo šmátrat kolem, až jsem nahmatala neviditelné tělo.

„Ochráním tě,“ zasyčela Nyx.

Vrhla se kvůli mně dovnitř oknem. Jen díky ní jsem se zachránila.

Panika v mé hrudi se ztrojnásobila. Ne. Ne, jí se nesmí nic stát.

Křečovitě jsem se jí chytila, pevně se ovinula kolem jejích ledových šupin a přimkla se k ní vší silou, co mi ještě zbývala.

„Zůstaň u mě,“ šeptala jsem zoufale. „Musíme chránit Charlieho. Ne mě,“ vysvětlovala jsem jí udýchaně.

Zasyčela.

V duchu jsem si broukala horečnatou melodii.

Evolucionisté se mýlili. Nevyvinuli jsme se z primátů – my jsme z nich zdegenerovali.

S prsty svírajícími Nyxiny ledové šupiny jsem nás obě táhla dozadu po podlaze.

Zachytila jsem se kliky na dveřích do koupelny a začala se zvedat. Otevřely se a my vpadly dovnitř.

Nechal je kvůli mně odemčené.

Rychle jsem za námi zamkla.

Z kuchyně se ozýval řev, matka s otcem ječeli něco o ďáblovi.

V rohu stísněného prostoru ležel Charlie stočený do klubíčka.

Jeho vyhublé tělíčko se krčilo mezi záchodovou mísou a stěnou. Příliš velké uslzené oči se na mě vyděšeně podívaly, pak ještě víc zbledl a sklonil hlavu, jako by se chtěl schovat.

Nyx sebou v mých rukou prudce škubla. „Pusť mě,“ zasyčela. „Musím ty bastardy zabít za to, co ti udělali.“

Charlie nereagoval a mě to ani nepřekvapilo. Už dávno jsem se smířila s tím, že Nyx slyším jen já.

Všichni si zkrátka mysleli, že jsem podivínka, co si povídá sama se sebou.

To s tou podivínkou se ještě dalo zpochybnit (vlastně ne – ve volném čase jsem psala fanfikce o Emmy Noetherové a Carlu Gaussovi).

Bolest v mém hrudníku zesílila a já ztěžka zalapala po dechu. „Zůstaňme tady s Charliem – ať se zabijí navzájem.“

Symfonie v mé hlavě nabrala na rychlosti.

Nyx po mně vylezla nahoru a obtočila se mi kolem krku a ramen jako neviditelná šála.

Charlie v rohu začal hlasitěji vzlykat.

Taky bych brečela, ale moje tělo bylo omámené adrenalinem.

A navíc jsem za celých jedenáct let vůbec nic necítila.

Takže tak.

Namáhavě jsem oddechovala, doplazila se k záchodu a sundala z nádrže na vodu těžké porcelánové víko.

Pak jsem se postavila vedle dveří, zvedla svou provizorní zbraň nad hlavu a zavřela oči.

Až vejdou dovnitř, praštím je a Nyx je kousne.

Charliemu nikdo neublíží. Nikdo mi ho nevezme. Nikdy. Je v bezpečí. Já ho ochráním.

Hrudníkem mi znovu projela ostrá bolest.

Tak silný záchvat paniky jsem ještě nezažila.

Gis a vrcholící crescendo.

Ztěžka jsem oddechovala a nutila své roztřesené paže, aby zůstaly nahoře. Vyděšený Charlie se v koutě kolébal.

Pro něj zvládnu cokoli.

Nebyl to můj bratr, ale jak říkával otec John: „Krev úmluvy je hustší než plodová voda.“

Ve dne v noci jsme spolu přežívali v tomhle pekelném přívěsu. Spali jsme spolu v krabici. Hladověli jsme spolu. A kromě Nyx jsem nikoho jiného než Charlieho neměla.

„Co máš v plánu?“ zasyčela Nyx a její neviditelný jazyk mi přejel po tváři.

„Když sem vejdou,“ odvětila jsem rozhodně a protáhla si krk, „uděláme to. Zabijeme je.“

Ozvalo se ostré prásknutí činelů.

Hrudníkem mi projela další vlna bolesti.

Charlie se rozvzlykal ještě hlasitěji.

Dělo se toho až moc najednou.

„Skvělý plán,“ sykla Nyx.

Pěstouni vyhráli. Udělali ze mě vraha.

Matka za dveřmi koupelny nelidsky zakvílela a všechny chloupky na mém zátylku se zježily. Ten zvuk byl tak odporný, že mě v mžiku přemohla čtyřnásobná panika. Lapala jsem po dechu, pálení v hrudníku se skoro nedalo vydržet.

Za dveřmi zaduněly těžké kroky.

Paže se mi třásly vyčerpáním, když jsem zvedla zažloutlý kus keramiky ještě výš, připravená se rvát.

Otec odněkud zblízka zakřičel: „Děcka, pomozte, rychle… něco jí ubližuje!“

Zarazila jsem se.

Co to řekl? On nás vážně prosí o pomoc? Nás, které chtěl zabít? Nejspíš mu přeskočilo.

Charlie zasténal a schoulil se do ještě menšího klubíčka.

Zavřela jsem oči a ani se nepohnula.

Nářek za dveřmi se změnil ve sborovou agónii.

„Děcka, volejte 777! Matku má Titán!“ zaječel otec a vrazil do dveří, až se zatřásly. „Alex, dělej něco!“

Tu přezdívku jsem nenáviděla.

A žádnou matku jsme neměli.

Žádnou opravdovou matku.

Z kuchyně se ozval zvuk, ze kterého se mi zvedl žaludek.

Krev a násilí Titány přitahovaly, ale tohle parkoviště pro přívěsy bylo plné bolesti skoro každý den. Proč by zaútočili právě teď? Nedávalo to smysl, leda že by…

Zalapala jsem po dechu – okno zůstalo po Nyxině vniku dokořán, takže přívěs nebyl uzavřený jako obvykle.

A dovnitř se dostala bestie.

Těžký poklop v mých rukou se nekontrolovaně roztřásl. Po krku mi přejely ledové šupiny – Nyx se zřejmě chystala do útočné pozice.

„Něco neviditelnýho ji trhá na kusy – to je… to je… musí to bejt jeden z nich… prosím, volejte… prosím, pomozte!“ štkal otec za dveřmi.

Panty zavrzaly, jak se do nich znovu opřel celou vahou.

Bolest mě zlomila v pase, hrudník jsem měla v jednom ohni.

Matčin křik zesílil, otec naříkal a bušil do dveří koupelny. „Zavolejte Sparťany. Prosím, děcka. Má pěnu u pusy. Je to… strašný.“

Někdo ji napadl a on byl u dveří. Opravdu se to dělo. Byli tu Titáni.

Pevně jsem sevřela víčka.

Charlie plakal čím dál hlasitěji.

Orchestr dohrával poslední větu.

Do dveří bušil zoufalý muž, horečnatě žadonil o pomoc a mně se nekontrolovatelně třásly ruce.

Krev mi stékala po tváři a kapala na zem.

Dveře se otřásly.

Umírající křičela.

Zněla přízračná klasická hudba.

„Jsi silná,“ zašeptala Nyx. „Jsi statečná.“ Šupiny mě pohladily po tváři, jako by mě chtěla utěšit. „Zvládneš cokoli – poslouchá tě celý vesmír.“

Moje slzy se mísily s krví a stékaly mi po bradě.

Nepohnula jsem se. Neotevřela jsem oči.

Telefonu na stěně se nikdo ani nedotkl.

Ozvalo se příšerné bublání a pak… ticho. Ozýval se jen otcův zlomený pláč.

Hudebníci odložili nástroje a uklonili se.

Zatajila jsem dech a čekala. Čekala jsem, až začne vydávat stejný zvuk jako matka. Až se dveře rozletí. Až budu muset bojovat s Titánem. Čekala jsem na smrt.

Minuty plynuly.

Pořád jsem čekala.

„Myslím, že je to pryč,“ řekl otec zoufale. Pak se s hlasitým třesknutím něco převrhlo – asi klopýtl. Vstupní dveře bouchly a jeho hlas postupně ztichl, jak běžel k sousedům a křičel o pomoc.

Neodložila jsem svou zbraň.

Charlie tiše vzlykal.

Bolest za mou hrudní kostí pomalu odeznívala a všechno kolem mě ztrácelo ostré obrysy.

Zvuky, pohyby, světlo – všechno mi splývalo do mlhy.

Čas se změnil.

Charlie se ke mně ospale přitulil. Zamrkala jsem, abych se probrala.

Slabé zelené světlo nad námi poblikávalo a pod sebou jsem nahmatala známý ošuntělý gauč. Na přívěs padla noc, za oknem se tiše snášel sníh.

Bouře utichla.

Charlie mi spal v náručí a neviditelná Nyx se mi pod mikinou pevně ovinula kolem trupu. Po přívěsu pobíhali cizí lidé. Někdo zmínil, že to nahlásili sousedé.

Nade mnou se skláněly dvě cizí tváře.

Trhla jsem sebou a snažila se odtáhnout co nejdál z jejich dosahu.

Zdravotníci – muž a žena – si toho nevšímali. Narušili můj osobní prostor a na jejich jmenovkách se zaleskl zlatý lev Diova rodu.

Kdybych měla ještě aspoň špetku síly, začala bych křičet.

Dokázala jsem však jen zasténat.

Nanášeli mi něco na ty největší škrábance na obličeji, rukou a nohou a já se zachvěla.

„Nehýbej se,“ okřikla mě zdravotnice. „Tohle je extrémně drahý spartský hojivý gel. Zbývá nám ho už jen troška. Až dojde, budeš mít smůlu.“ Znechuceně našpulila rty.

Mně nevadí ta mast. Vadí mi, že se mě dotýkáš.

„Měla bys být vděčná, že ti ho vůbec dáváme,“ uchechtl se její kolega. „Tahle lahvička je prošlá, jinak bychom jím na tebe neplýtvali. Olympským laboratořím trvá celá léta, než takové zázračné medikamenty vyvinou.“

Přála jsem si, aby prošlá nebyla.

Zhluboka jsem se nadechla, broukala si klasickou melodii a soustředila se na pozitiva – pár kroků ode mě právě lidé v bílých ochranných oblecích zapínali matku do pytle na mrtvoly a otec se venku ve sněhu hádal s vyšetřovateli.

Samá radost.

Dveře přívěsu se s prásknutím zabouchly.

„Nehýbej se,“ štěkl znovu zdravotník, chytil mě za tváře a začal mi tamponkem čistit levé oko.

Vsadím se, že nikdy nestudoval víc než základy kalkulu. Carl Gauss by se mnou takhle nemluvil.

Přede mnou poklekl vysoký policista – celý v černém, u boků lesklé spartské zbraně. Na jeho průkazu jsem zahlédla divokého koně Artemidina rodu s krvavě rudýma očima.

Zapnul nahrávání a oslovil mě hlubokým hlasem, jako by chtěl uklidnit vyplašené zvíře.

„Potřebujeme, abys nám řekla, co se stalo. Způsobil ti tahle zranění tvůj otec? Uhodil tě?“ zeptal se tiše, jako by na tom záleželo.

Oba jsme věděli, že nezáleží.

Bití a napadení už se nestíhalo. Existoval jen jeden zločin, na jehož potírání systém Spartské federace vynakládal prostředky.

„Není to můj otec,“ opravila jsem ho a můj hlas zněl divně. „Jen pěstoun. A jo. U-ublížil mi.“

Policista zaujatě přivřel oči. „A kdo napadl tvoji matku? Kdo ji zabil? Vzpomínáš si –“

„Řekni jim, co se stalo, Alexis!“ ječel otec zvenčí. „Řekni jim, že to byli Titáni! Víš, že jsem byl –“ Jeho hlas zanikl v zaskučení, jako by ho někdo praštil.

Můj mozek tu větu dokončil za něj: na kolenou u dveří do koupelny, brečel a žadonil, ať zavoláš Sparťany.

„Nevšímej si ho,“ řekl policista. „Kdo zabil tvoji pěstounku? Můžeš mi říct pravdu. Byla… celá od krve a měla pěnu u úst… byl to mimořádně… brutální útok.“

Otevřela jsem pusu, abych řekla, že to musel být Titán, ale žádná slova ze mě nevyšla.

Charlie mohl dneska umřít. Nyx si mohla ublížit. Promnula jsem si zápěstí a podívala se policistovi zpříma do očí.

„Zabil ji otec,“ prohlásila jsem.

Rudé ďábelské oči na jeho odznaku vyčítavě vzplály.

Policista vypnul nahrávání.

„Děkuju. Nic dalšího nepotřebujeme. Systém se o to okamžitě postará. Dnes v noci bude převezen do věznice Spartské federace – doživotí bez možnosti propuštění.“ Přikývl. „Máš ho z krku.“

Zvedl se a vyšel z přívěsu.

Otec začal blekotat něco o tom, jak mě zabije (ambiciózní slova, vzhledem k tomu, že měl šanci a propásl ji), ale pak se zabouchly dveře od auta a rozhostilo se ticho.

Zdravotnice mě sjela znechuceným pohledem a hlasem, který zněl jako pod vodou, mi oznámila: „S tvým okem a uchem už nic nenaděláme. Nemáš nárok na ošetření v nemocnici.“

Netušila jsem, o čem to mluví.

Pak odešla se svým kolegou.

Její pozitivní energie mi bude chybět.

Dělám si legraci.

Matně jsem vnímala, že někdo natahuje kolem stěn přívěsu pásku s nápisem „kontaminovaná zóna“, zatímco jiný pracovník zatlouká přes rozbité okno desku.

Lidé se postupně vytratili.

Čas plynul jako v mlze.

Zamrkala jsem.

Přívěs byl prázdný a páchl dezinfekcí. Připomnělo mi to „speciální nápoj“.

Zelené světlo zářivek vrhalo stíny na stěny, zatímco kolona bílých elektrických spartských vozů mizela v bouři. Na okenních parapetech se tiše usazoval sníh.

Zůstali jsme sami.

Byl to splněný sen. Byla to noční můra.

Třásla jsem se, zuby mi drkotaly. Sundala jsem Nyx a trhaně naznačila Charliemu, aby se na gauči posunul. Pak jsem se vrávoravě dobelhala ke dveřím.

Po několika pokusech se mi podařilo zamknout všechny tři zámky.

Rozklepanýma rukama jsem odtáhla staré křeslo ke dveřím jako barikádu.

Tlumené světlo v zeleném oparu poblikávalo.

Teprve potom jsem ze staré postele – ve které nikdy nikdo nespal – strhla oškubanou přikrývku, lehla si k Charliemu na gauč a přitáhla si Nyx do náručí.

Nemohla jsem usnout.

Když na digitálním budíku bliklo 5.00, vzdala jsem to a odpotácela se do koupelny.

Trubky sténaly a z kohoutku začala chrčet voda z místní studny. Opláchla jsem si obličej ledovou vodou a podívala se do malého zrcadla nad umyvadlem.

Ústa se mi otevřela v němém úžasu.

Kudrny mi trčely do všech stran a zlatohnědou pleť pokrývaly šrámy, modřiny a škrábance.

To ale nebyl ten problém.

Pomalu jsem zavřela pravé oko.

Svět se rozmazal a ztmavl, přestože levé oko zůstávalo otevřené. Když jsem pravé oko zase otevřela, všechno se vrátilo.

Po tváři mi stékala růžová voda.

Ze zrcadla se na mě dívaly nesourodé duhovky. Nebyla to iluze – už jsem neměla dvě tmavé oči.

Moje levé oko bylo bílé.

Pravé černé.

A to nejlepší? To ještě nebylo všechno.

Měla jsem dojem, jako bych se vznášela pod vodou. Zvedla jsem roztřesenou ruku k pravému uchu a nahlas promluvila. Zvuk zněl zkresleně a staticky. Spustila jsem ruku, zopakovala pohyb – a tentokrát jsem svůj hlas slyšela.

Na levou stranu jsem byla slepá i hluchá.

Zhluboka jsem se nadechla, znovu si opláchla obličej ledovou vodou, uhladila si vlasy a stáhla ramena.

Dívka v zrcadle vypadala klidně. Posetá škrábanci a s děsivě nesourodýma očima působila nebezpečně. Mocně. Po její pravici visel na zdi nepoužitý nouzový telefon.

„Kdo je to? Musím znát její jméno,“ prohlásil by Carl Gauss, kdyby ji viděl kráčet po ulici v německém Brunswicku. „Ta dívka bude mou múzou!“

Usmála jsem se.

Moji trýznitelé byli pryč.

Byla jsem volná.

V těch ranních hodinách jsem se spřátelila s druhou obludou, kterou jsem v životě potkala – sama se sebou.

Tedy… aspoň jsem si to myslela.

Později mi došlo, že jsem měla naprostou pravdu, ale zároveň jsem se děsivě, děsivě mýlila.

Obludy byly zrádné – když je člověk spatřil v jejich skutečné podobě, bývalo už na všechno pozdě.

Později toho dne na dveře našeho přívěsu někdo rázně zaklepal.

Venku ve sněhu stál muž středního věku s hlubokými vráskami kolem úst.

„Federace –“ pronesl a s dokonalou elegancí vyplivl hustý hlen, „označila tenhle přívěs jako místo činu. Tím pádem je neobyvatelný.“

Ukázal na velký bílý náklaďák s nablýskanou stříbrnou plošinou na korbě.

„Dostal jsem rozkaz ho zlikvidovat.“ Jeho hlas zněl zkresleně a pískání v mém levém uchu zesílilo.

Ve vzduchu vířil sníh a mužovy řasy pokrývala jinovatka.

„A k-kde máme bydlet?“ zeptala jsem se ztuhlými rty.

„To není můj problém. Všichni obyvatelé se musí evakuovat – okamžitě,“ odpověděl bezvýrazně. „Jsem oprávněn použít sílu,“ řekl a položil ruku na obušek připnutý k opasku.

O pár minut později jsme s Charliem a Nyx stáli na prázdném plácku suché trávy s dekou po rodičích přehozenou přes ramena. Všechen náš ubohý majetek se vešel do krabice u našich nohou.

Nákladní vůz táhl přívěs po zledovatělé silnici pryč.

„Musíme si najít úkryt,“ zašeptala jsem a vedla svou rodinu k nejbližšímu přívěsu, abychom požádali o pomoc.

Byli jsme oficiálně bez domova.

Takový byl život v temných časech – horší a horší.

A nepřestával se zhoršovat.

3

PEKLO NA ZEMI (STŘEDNÍ ŠKOLA)

ALEXIS: ROK 2099

Na stropě poblikávalo zelené světlo zářivek, rozvodná síť mlela z posledního. Bylo šest ráno, ale v naší třídě při zapisování docházky před začátkem vyučování bzučely hlasy.

Koho zajímá, jestli Sarah podvedla Bethany s Ericem a že si to dělali do zadku?

Lidé mě mátli a puberťáci pro mě byli naprosto nepochopitelní.

Někdy (vlastně každý den) mi těch devatenáct let na Zemi připadalo jako dost. Už jsem toho viděla až moc.

Zhluboka jsem si povzdechla a snažila se soustředit na rovnici, kterou jsem se pokoušela vyřešit už měsíce.

Všechno záviselo na tom, jestli se mi v červnu při spartské zkoušce způsobilosti podaří dostat mezi nejlepší tisícinu studentů.

Tenhle test skládal každý devatenáctiletý člověk na Zemi, aby se ukázalo, jestli má nárok studovat na jedné ze tří spartských vysokých škol, které na světě ještě zbyly.

I kdybych měla to štěstí, musela bych prokázat své akademické schopnosti nad rámec známek. Tím by byla moje práce na Riemannově hypotéze.

Charlie na mě spoléhal.

Nezklamu ho.

Jessica, která seděla nalevo ode mě, dramaticky zavětřila. „Necítí tu někdo něco divnýho?“ zeptala se nahlas a pak se spolu se skupinkou dalších holek zachichotala.

Díkybohu, že jsem částečně slepá a nevidím jí do obličeje. Malé požehnání.

Zavětřila ještě nápadněji.

Nejradši bych se do země propadla, ale místo toho jsem jen sjela na židli níž a pokoušela se působit neviditelně.

Dnes ráno jsem se vydrhla v umyvadle na školních záchodech.

Hygienu jsem dodržovala s chorobnou posedlostí, ale nikdy to nestačilo – pach bezdomovectví se mi zažral do šatů a nemohla jsem se ho zbavit, ať jsem je prala sebečastěji.

Každému hned došlo, že s Charliem bydlíme v kartonových krabicích za nejubožejším parkovištěm pro přívěsy ve městě.

Jessica si zacpala nos a její kamarádky předstíraly, že zvrací.

Začala jsem si broukat klasickou melodii.

Fantomové bolesti mi vystřelovaly do předloktí, přímo pod řadu starých gumiček, které maskovaly moje zjizvená zápěstí.

Ignorovala jsem špínu za svými nehty, zažranou tak hluboko, že už ji nikdy nepůjde vymýt.

Ignorovala jsem tíhu na víčkách, protože jsem v noci téměř nespala – co chvíli jsem se budila a natahovala uši, jestli v lese nezaslechnu Titána, který by mohl ublížit Charliemu.

Ignorovala jsem své prázdné břicho, protože doučování výměnou za potravinové lístky nás udrželo při životě jen tak tak a federace považovala za nelegální dětskou práci jakoukoli práci vykonávanou každým, kdo ještě nesložil zkoušku způsobilosti.

Nutit děti pracovat je prý barbarské.

Mám na to dost kontroverzní názor – víte, co je fakt barbarské? Nechat děti bez domova hladovět jen proto, že se nedokážou samy uživit.

„Ta se určitě nikdy nesprchuje. Je to nechutný,“ pronesla Jessica dost nahlas na to, aby ji slyšela celá třída.

Následoval další výbuch smíchu.

V hrudi mě pálila hanba.

V takových chvílích jsem si přála být sebevědomá a hlučná. Ten typ holky, co vždycky mluví na rovinu a nikoho se nebojí. Silná, neústupná femme fatale jako ze starých filmů a knih.

„To je hroznej smrad,“ bědovala Jessica teatrálně.

Já ani nepípla.

Sklopila jsem hlavu ještě níž a otřela si zpocené dlaně o své záplatované kalhoty. Kontakt s lidmi pro mě nikdy nebyl snadný. Slova se mi vždycky zadrhla v krku.

Její lavice zavrzala, protože se ode mě demonstrativně odtáhla, jako bych měla lepru.

Tlak v mém hrudníku se zdesetinásobil.

Nechte mě na pokoji.

Do háje, doučovala jsem půlku školy a jenom díky mně aspoň někdo v téhle díře zvládal algebru.

Ano, laťka byla ukrutně nízko – úpadek civilizace se zákonitě musel projevit.

Lavice znovu zavrzala a Jessica se odsunula o další kus dál.

Ať jsem dělala cokoli, stejně jsem pro všechny byla ta špinavá holka bez domova, co koktá a smrdí.

Lidská rasa byla příšerná.

„Panebože… lidi!“ vypískla vzrušeně Taylor, která právě vrazila do třídy. „Na Spartským životním stylu je novej příspěvek o Karmínovým duu – mají záběry boje s Titánama!“

Karmínové duo – Patro z rodu Afrodity a Achilles z rodu Área – byli nejznámějšími členy Shromáždění smrti.

Tihle napůl lidští kříženci byli aktuální spartskou senzací.

Jediné, co dokázalo lidi nadchnout ještě víc, byl záznam gladiátorské soutěže, zkráceně zvané SGS, která se konala každé tři roky. Škola už teď věšela transparenty a připravovala se na příští ročník.

Jupí, chtónští Sparťané a temné bytosti se budou mezi sebou a s Titány masakrovat v aréně v Dolomitech! Celé týdny! Hurá, mučení a smrt. Sport spojuje.

Nechápala jsem to.

Třída se najednou rozrušeně rozšuměla a v levém uchu mi ostře zapískalo. Židle vrzaly a lavice do sebe narážely, jak se všichni hrnuli dozadu.

Mí spolužáci (nepřátelé) se vrhli na mohutné počítače z předspartských dob jako supi na zdechlinu a snažili se zahlédnout aspoň růžek webové stránky, která byla zasvěcená všemu spartskému.

Jen díky ní existoval obrovský trh s repasovanými počítači z počátku jednadvacátého století.

Obsahovala videa, fotky, fanfikce a kvízy o Sparťanech z dvanácti hlavních spartských rodů.

A taky tu byla sekce s hlubším a myšlenkově podnětnějším obsahem – skici jejich nahých penisů zaslané lidmi na základě očitých svědectví.

Ne, že bych jim věnovala pozornost.

Dobře, jednou jsem se koukla, ale pak jsem vyjekla na celou knihovnu a vypnula počítač.

No tak jo, znovu jsem ho zapnula, abych se mohla podívat ještě jednou.

A možná jsem se pak s knihovnicí dlouho hádala, jestli penisy vypadají jako znetvoření slimáci (ona je přirovnávala k mořským okurkám).

Jasně, dalších pět dní v řadě jsem se na tu stránku vracela, protože jsem nemohla uvěřit, že muži skutečně mají mezi nohama něco takového.

Ano, tohle všechno se stalo minulý týden. Ne, nechci o tom mluvit. Pořád oplakávám svou ztracenou nevinnost.

„Sklapněte, snažím se spát,“ zasténala Nyx nahlas čistě pro dramatický efekt, protože jsme věděly, že ji slyším jenom já.

Stáhla se pod mou děravou obří mikinou těsněji kolem mého pasu a sevřela mě svým neviditelným hadím tělem. Stiskla mě tak náhle, že jsem zalapala po dechu.

„Dávej pozor,“ špitla jsem. „Snažím se soustředit na tu rovnici.“

Byla jsem poslední člověk na světě, který měl respekt k matematice?

„Jestli ta holka ještě jednou zapiští,“ řekla Nyx, „zabiju ji. Je mi jedno, co říkáš. Prostě se to stane.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jmenuje se Taylor.“

„Fajn,“ zasyčela Nyx. „Tak Taylor pomalu a bolestivě zabiju – je to tak lepší?“

Cvakla svými tesáky. Ukousat někoho k smrti bylo jejím oblíbeným návrhem na řešení problémů. Nikdy ho neuskutečnila, ale to hlavně proto, že jsem jí v tom fyzicky bránila.

I když jsem měla podezření, že pan Jones, který míval dozor na chodbách, „neumřel“ před třemi lety v jídelně chvíli poté, co se mi posmíval kvůli koktání, tak úplně náhodou – ale Nyx přísahala, že v tom nemá prsty, a já jí nikdy nedokázala opak.

„Pane Brewere?“ ozval se Timothy, kapitán školního fotbalového týmu (v duchu jsem mu říkala Tim-Tom), s provinilým výrazem. „Můžeme to video pustit na projektoru, ať všichni vidí, jak Chtónští zmasakrují Titány?“

„Dělejte si, co chcete. Jste v posledním ročníku,“ zabručel pan Brewer s plnou pusou snídaňového sendviče a hlasitě přežvykoval.

„Můžu už konečně někoho pokousat?“ zeptala se Nyx.

Nenápadně, jak už to teenageři dělávají, jsem třískla svou neviditelnou nejlepší kamarádkou se zabijáckými sklony o lavici, aby mě přestala dusit jen proto, že jsem jí nedovolila vraždit spolužáky.

Situace nebyla zrovna růžová.

Pan Brewer zhasl, zapnul projektor a mezi studenty to vzrušeně šumělo. Na plátně se objevila stránka Spartský životní styl.

„Nemůžu uvěřit, že jsou to fakt oni, Karmínový duo,“ zašeptal Tim-Tom svému kámošovi. „Neviděli jsme je od ledna.“

Celé čtyři měsíce. Je zázrak, že jsme to přežili.

Po krku mi přejelo teplo. „Chci to vidět,“ zasyčela Nyx a vystrčila svou neviditelnou hlavu z výstřihu mé mikiny.

Rozhlédla jsem se a nervózně kontrolovala, jestli si někdo nevšiml podivné boule ve tvaru hada na mém oblečení.

Nikdo se na mě nedíval.

Celá třída civěla s rozšířenými zorničkami dopředu. Fluorescenční světlo projektoru se odráželo ve skelných pohledech jejich vykulených očí.

Křup.

Nadskočili jsme na židlích.

Na plátně proletěl Titán vzduchem a narazil do stromu. Každý kousek jeho obnažené kůže pokrývaly odporné černé žíly.

Z pokroucených prstů mu trčely dlouhé černé drápy.

Ozvaly se výkřiky.

To video natočil takzvaný lovec Sparťanů – člověk, který se za nimi plahočí po světě, jen aby ulovil záběry ze soubojů Shromáždění smrti s Titány.

Sláva Karmínového dua byla opodstatněná.

Ostatní Chtónští – vůdci, dědicové a dědičky – prý dodržovali archaická pravidla cti a žili v ústraní. Patřili k tajemné elitě, která vynakládala ohromné jmění a prostředky na to, aby se co možná nejvíc vyhnula lidem.

Ale Karmínové duo, už od narození vychovávané Sparťany, se těmi přísnými pravidly cti řídit nemuselo.

Byly to světově proslulé celebrity.

Kamera se přesunula.

Svalnatý Sparťan popadl Titána a mrštil s ním přes půl lesa, jako by byl peříčko. Potom se otočil zády ke kameře a pomalu se za ním vydal.

Titán zasténal bolestí, žadonil: „Prosím, ne,“ a zarýval drápy do Sparťanovy paže.

Do záběru vstoupil černý vlk nebývalých rozměrů a ochranitelsky se postavil po Sparťanově boku. Vztekle zavrčel a obrátil na kameru své rudé oči a zlověstné tesáky.

Naskočila mi husí kůže.

Sparťan v mžiku vytáhl nůž, bodl a vlk se vrhl na Titána, který zaječel bolestí.

Odvrátila jsem zrak.

Podle hlasitých projevů nadšení jsem byla jediná ze třídy, komu to připadalo nechutné.

Jestliže byli Olympané hrdiny, jejichž technologie a pokrok zachránily naši civilizaci, pak Chtónští byli noví temní bohové, uctívaní pro svou děsivou moc.

Bůh nás ochraňuj.

Na obrazovce stříkala černá krev.

Sparťan příšeru zaklekl a my ho v záběru poprvé mohli vidět z profilu – spodní polovinu jeho opálené tváře zakrýval mřížkovaný černý náhubek.

„Do prdele, to je on,“ vydechl jeden z mých spolužáků. „Achilles.“

Achilla znal každý.

Byl to jediný Sparťan, který nosil náhubek.

Spartská federace mu ho nařídila nosit po jeho děsivém vystoupení na posledních SGS před třemi lety, protože síla jeho hlasu měla jediný účel: mučit. Desítky bytostí skončily po jeho slovech v kómatu.

Byl to král netvorů.

Dávalo to smysl – rodu Área se nepřezdívalo rod války jen tak pro nic za nic.

Každý Sparťan, který z něj kdy vzešel, byl šílenec.

Jejich schopnosti byly čiré zlo, a to i v porovnání s ostatními chtónskými rody.

Trhali lidi na kusy.

Pro zábavu.

„Je tak sexy,“ zašeptala Jessica.

„To teda jo,“ odpověděla celá třída jednohlasně.

Sparťané byli proslulí i tím, že spali s kýmkoli a kdykoli – na pohlaví se neohlíželi a většinou randili (tahali se) s několika partnery zároveň –, takže se mezi lidmi rozšířil trend napodobovat jejich sexuálně nevázaný životní styl.

Mně to bylo úplně jedno.

Zajímal mě jen Carl Gauss alias agresivní celibát.

Tim-Tom pronesl inspirativní poznámku o tom, že by „roztáhl nohy a vzal si ho jako šampion“, a já se raději zaměřila na toho méně znepokojivého Titána, který ječel, protože ho mučili.

Možná měli přece jen dobrý nápad, když začali vraždit lidi.

Na pravé straně obrazovky bliklo neonové písmo s informacemi.

• Jméno: Achilles

• Přezdívky: Syn války. Zabiják. Bestie z Karmínového dua.

• Rodová linie: Otec – Áres, vůdce rodu Área. Matka – člověk.

• Příslušnost ke spartskému rodu: Chtónský

• Výška: 200 cm

Patro.